KARLAZ
POSEL JE ZPRÁVOU

Vyšlo také v tištěné verzi

Tomáš Gavlas

Karlaz - posel je zprávou – e-kniha

Copyright © Tomaš Gavlas Publishing, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KARLAZ: POSEL JE ZPRÁVOU

Tomáš Gavlas

„Všem dětem, kterým jsme nedovolili se narodit.“

Tomáš Gavlas

KAPITOLA PRVNÍ

„Kristino, tvůj otec zemřel. Přijeď do Elysia.“

Dvěma pohyby jsem zažloutlý papír přeložila, vložila zpět do obálky a položila na stůl. Otce jsem dvacet čtyři let neviděla a matka mi o starých časech nechtěla vyprávět. Raději mi připomínala štěstí, které v Babylonu máme, a říkala: „Co má být zapomenuto, ať je zapomenuto, Kristinko. Už ani nechci vzpomínat na všechna ta trápení, která jsem dříve zažívala.“ Když mi byly tři roky, matka mě odvedla do náruče Babylonu. Odevzdala naši svobodu do rukou Velkého rádce, který od té doby rozhodoval pro naše největší dobro.

Podívala jsem se ještě jednou na dopis ležící na desce stolu. Stačilo udělat lehký pohyb rukou, trochu ho špičkami prstů popostrčit a snesl by se dolů do koše, stejně jako všechny dopisy, které mi otec poslal. Styděla jsem se za to, jaký život si vybral a že pro své poblouznění nechal odejít svou partnerku s tříletou dcerou. Dopis už větší částí opustil hranu stolu, ale nakonec jsem se zastavila. Nechtěla jsem, aby se o otcově úmrtí kdokoliv dozvěděl. Nechtěla jsem poslouchat řeči mých známých a kolegů v práci. Nechtěla jsem odpovídat na otázku: „Jak se cítíš?“ A ani jsem o tom nechtěla přemýšlet. Chtěla jsem dál žít šťastný život v Babylonu. Napadlo mě, že bych možná celou tuhle záležitost mohla mít za den vyřízenou. Ráno bych nepozorovaně odjela do Elysia, vyřešila záležitosti související s otcovým úmrtím, a večer bych se vrátila. Nikdo z mých blízkých by se o ničem nedozvěděl.

***

Krajinou se neslo tlumené bzučení včel a na čerstvě posekaném trávníku stály desítky krémově béžových úlů. Na jejich bočních stěnách se držely velké kapky vody, které připomínaly noční déšť. Některé úly stály samostatně a jiné byly postaveny na sobě, a tvořily tak až pětipatrové příbytky. Jejich okřídlení obyvatelé organizovaně opouštěli domečky a vydávali se sbírat pyl na daleké louky. Skrze zelené plaňky jsem nehnutě pozorovala úsilí stovek drobných stvoření zásobit svůj domov vzácnou potravou.

„Včely a ženy, to jsou dvě nejkrásnější stvoření na Zemi.“

Drobný holohlavý muž s brýlemi se na mě přátelsky usmál a otevřel mi branku.

„Jdeš právě včas, Kristino, byl jsem ve vsi pro čerstvý chléb.“

Hadrem otřel mokré lavice u zahradního stolu a odběhl do domu pro talíře a sklenici zlatavé tekutiny. Sklenici uchopil do dlaní, a aby ji otevřel, musel vynaložit sílu, až mu na čele vystoupila žíla. Víko s puknutím povolilo a sklenice se otevřela.

„Když tu se mnou sedával tvůj otec, říkal, že s včelami sdílíme úděl. Žijeme, abychom splnili svůj životní úkol – a pak zemřeme. Nato se vždycky smál a dodal, že včely svůj úkol na rozdíl od lidí plní vždy s radostí.“

Položila jsem na stůl zažloutlý dopis.

„Přijela jsem, abych se postarala o záležitosti související s úmrtím mého otce. Ráda bych vše rychle vyřešila, abych se ještě před setměním stihla vrátit do Babylonu.“

Pohledem sklouzl na mé pravé zápěstí, které obepínal babylonský náramek. Odmlčel se, položil sklenici s medem na stůl a ukázal směrem k řece, od jejíž hladiny se odrážely sluneční paprsky.

„Pod vysokými břízami na břehu stojí srub. Tvůj otec tam strávil poslední léta života. Nerozuměl jsem, jak tam dokáže přečkat tvrdé zimy, ale on říkal, že zimu miluje. V lednu a únoru, když byly mrazy nejtužší, ve chvílích, kdy se nad řekou vznášela ranní mlha, vstupoval do ledové vody a bez pohnutí v ní vydržel stát celé hodiny. Jindy trávil dny v malé potní chýši, kterou si na břehu postavil. Občas jsem tam s ním usedal, ale v tom žáru jsem nedokázal vydržet déle než deset minut. Tvůj otec se jen smál a říkal, že žár je pro duši léčivý. Občas uběhly měsíce, kdy téměř nejedl, a zhubl natolik, že jsi mohla vidět každé jeho žebro.“

Skrze obroučky černých brýlí se mi podíval do očí.

„Musím ti to říct. Jsem prostý včelař, ale rychle jsem pochopil, jak moc tvého otce trápilo, že o tebe přišel. Když o tobě mluvil, vždy mu rychle zvlhly oči. Do konce života si vyčítal, že jste byli rozděleni.“

Sklouzl pohledem stranou a polkl.

„Našel jsem ho před týdnem. Klečel bosý na břehu, oblečený jen v lněných šatech. Volal jsem na něj, ale neodpověděl mi. Myslel jsem si, že je to nějaké jeho cvičení. Dělával takové věci, a tak jsem šel dál, na místo, kam chodím lovit ryby. Když jsem se odpoledne vracel do vesnice, tvůj otec byl stále na stejném místě, jen hlavu měl sklopenou dolů. Přišel jsem k němu, a když jsem se ho dotkl, celý se bezvládně skácel na zem. Obličej měl popelavě bílý a oči zavřené. Nejprve jsem se vyděsil, ale když jsem se na něj odvážil podívat znovu, uviděl jsem, že má ve tváři pokoj. Dokonce se mi zdálo, že mu na rtech zůstal lehký úsměv, jako by říkal – je to v pořádku. V rukou držel list papíru, kam zapsal dvě svá poslední přání. Jedno jsem mu splnil hned druhý večer po jeho smrti. Na hranici, kterou si sám připravil, jsem zpopelnil jeho tělo a urnu s ostatky nechal ve srubu. Druhé přání znělo, abych ti napsal.“

Brýlatý muž zasunul ruku do kapsy u kalhot a vytáhl malý klíč.

„Dveře jsem raději zajistil petlicí se zámkem, protože jsem se bál, aby srub do tvého příjezdu někdo nevykradl. Víš přece, jací jsou lidé. Tvůj otec by se smál, kdyby mě viděl. Pamatuji si, jak mi říkal, že lidé se často do konce svých životů bojí o bezcenné cetky a peníze, ale to, že jejich duše odchází na věčnost plná slepoty a nenávisti, je nechává chladnými.“

Potom mi podal klíč a obrátil se ke stolu. Dlouhým zubatým nožem odřízl polovinu chleba, uzavřel sklenici s medem a oboje vložil do plátěné tašky.

„Vezmi si to na cestu, dole u řeky jiné jídlo neseženeš.“

Ještě na mě pak od branky zavolal a ukázal na kopec před námi.

„Vyhlídka nad řekou. To bylo snad nejoblíbenější místo tvého otce. Nebylo dne, aby se tam nevydal. Dokázal tam celé hodiny rozjímat nad krajinou tak, jak to umějí jen orli. Zastav se tam, když ti zbyde čas.“

***

Nečekaně na mě zapůsobilo, když se ukázalo, že otec si před smrtí dal do pořádku téměř všechny své záležitosti. Celý život jsem si ho představovala jako pomateného pobudu, ale srub působil, jako by v něm žil někdo docela jiný. Interiér byl čistý, prosvětlený a pečlivě uklizený. Díky velkým oknům, kterými bylo vidět na řeku, měl člověk pocit, jako by stál v lodní kajutě.

V rohu místnosti se krčila nízká litinová kamna, vedle nich koš naplněný špalíky březového dřeva. Na poličce u kamen stál od ohně zčernalý litinový hrnec a dvě ručně vydlabané dřevěné misky. Pod jedním z oken se rozkládala prkenná postel a v čele místnosti stál stůl se dvěma židlemi, nad ním mosazná lucerna. Poličky na stěnách byly prázdné, neleželo na nich žádné oblečení, žádné cetky, žádný nepořádek… Jen několik starých knih a předmětů denní potřeby. U vstupních dveří bylo vědro na vodu a na přilehlé stěně viselo nad smaltovaným umyvadlem malé kulaté zrcadlo. Na háčcích vedle dveří visela pilka, sekera a několik dalších nástrojů. Zdálo se mi, že každá věc tu má své místo a svůj účel.

Zaujalo mě, že na povrchu oválných trámů byly žhavým hrotem vypáleny desítky prostých kreseb zvířat, různých symbolů a geometrických obrazců. Ryby, hadi, ptáci, drobné lidské postavy, slunce, měsíc, různé kříže a kruhy. Přejížděla jsem po nich prstem a představovala si starého muže, který je tu během chladných zimních nocí vypaluje do dřeva. Zastavila jsem se u obrázku dvou dospělých postav s dítětem, jak se společně drží za ruce. Velkým oknem dopadaly do místnosti sluneční paprsky, které se odrážely od hladiny řeky a malovaly na stěny drobné světelné vlnky.

Posadila jsem se ke stolu a odkryla zelený šátek, který skrýval dřevěnou urnu s oválným víkem. „Co po mně chceš, tati?“ zeptala jsem se nahlas. Nad srubem ale viselo ticho a jen řeka mi odpovídala tlumeným šploucháním o břeh. Pohledem jsem sklouzla k hnědému zápisníku. Byl ovázaný černou stuhou a ležel pod urnou. Opatrně jsem jej vysunula, aniž bych se urny dotkla. Na deskách stál nápis Cesta člověka. Stáhla jsem stuhu a na stůl vyklouzl list papíru popsaný modrým inkoustem.

Milovaná Kristino, dřevěná urna, na kterou se díváš, pochází z tamaryškového stromu, který vyrostl na břehu ostrova Patmos. Tamaryšky mají tenké zelené větve s šupinovitými listy a po povrchu jejich kmenů vedou solné žlázky, které jim pomáhají přežít působení mořské vody. Vím to však jen z knih. Za života jsem se třikrát vydal na ostrov Patmos, kde tamaryšky rostou, ale třikrát jsem na svých cestách selhal. Poprvé mě zastavila rozvodněná řeka, podruhé žár pustin a potřetí mořská bouře. Kristino, splň mi prosím mé poslední přání a vydejme se společně na cestu. Odnes můj popel na Patmos, na místo, kde rostou tamaryšky, na místo Zjevení…

Složila jsem dopis a podívala se na urnu. Plány, s nimiž jsem se na výlet do Elysia vydala, se okamžitě rozplynuly. Patmos? Tamaryšek? Cesta z Babylonu? Matka měla pravdu. Otec nebyl ničím víc než jen sobeckým bláznem, který zaslouženě přišel o rodinu.

Udělalo se mi těžko a raději jsem vyšla ze srubu ven, na čerstvý vzduch. Jarní slunce, které vykukovalo mezi mraky, už ukazovalo svou sílu a příjemně mi prohřívalo tvář. Přes širokou řeku se na protilehlém břehu tyčil jehličnatý les. Nalevo od srubu se podél říčního koryta zvedaly skály porostlé vzrostlými borovicemi a v dálce jsem zahlédla vyhlídku, o které mluvil včelař. Posadila jsem se až na konec dřevěného mola, které téměř splývalo s vodní hladinou. Z pravé ruky jsem si odepnula stříbrný náramek, sundala si boty a nárty krátce namočila do chladné vody. Otočila jsem se, položila nohy na vyhřátá prkna, pokrčila kolena a lehla jsem si na záda. Bylo slyšet jen šplouchání vlnek, které narážely do sluncem vybledlých prken. Dlouhou chvíli jsem jen sledovala mraky, než jsem v sobě našla sílu dopis opět otevřít.

... Kristino, lituji všech dní, které jsem s tebou nemohl být. Když tě tvá matka odvedla do Babylonu, zůstal jsem sám, jen s hlasem, který mi zněl v hlavě. Sebral jsem zlaté šípy, které mi byly dány, a vydal se na dlouhý a těžký lov. Nepřinesl jsem ale žádnou kořist, stal jsem se tulákem a štvancem. Chtěl jsem Babylonské učit o svobodě a zodpovědnosti, ale selhal jsem. Všechny mé střely se jen odrážely od pancíře babylonské věže. Do města už jsem nemohl vkročit, protože by mě Babylonští svými léky chtěli vyléčit z mé jinakosti. Ano, mohlo být vykonáno více a lépe. Znovu jsem selhal, stejně jako když jsem v mládí zapřel Karlaze, průvodce, jenž mě zasvětil do učení o Cestě člověka.

Chápal jsem, proč tě tvá matka odvedla. Věděl jsem, že tě miluje víc než kohokoliv na světě, ale z lásky k tobě v ní vyrostla nenávist ke mně. Zatvrdila své srdce a začala tě přede mnou chránit jako tu nejvzácnější perlu, kterou jsi pro ni byla. Tvé tělo s ní bylo v bezpečí, ale strachoval jsem se o tvou duši, která byla za cenu falešných jistot a laciných radostí odevzdána do rukou Babylonu. Když se mi naskytla příležitost, ze skrytu jsem tě pozoroval. Sledoval jsem tě dospívat a představoval si, že tě jednoho dne vyvedu za zdi města a předám ti vše, co mě naučil můj učitel. Že tě zasvětím do učení o Cestě člověka a zahlédnu, jak se tvé oči rozzáří touhou po dobrodružství. Posílal jsem ti dopisy, ale nikdy jsi mi neodpověděla. Dlouhé roky jsem čekal, než dospěješ. Snil jsem o tom, že ti budu na vyhlídce nad řekou vyprávět o duši, která je výsledkem lidských rozhodnutí a putuje za hranice života. Čekal jsem, až budeš připravená… ale pak se to stalo. Na hranici dospělosti jsi ztratila paměť a tvé oči vyhasly. Od té chvíle jsi s bledou tváří bloudila babylonskými ulicemi, jimiž znělo jen cinkání mincí a pomíjivé novinky dneška. Matka ti zamlčela, co se stalo, a Babylon tě začal léčit svou vlastní medicínou. Se sklopenou hlavou jsem tehdy odešel k této řece. Zasnoubil jsem se se samotou a chudobou. Učil jsem se moudrosti vody a větru. Žil jsem prostě a přemýšlel, jak ti mohu pomoci a co by mohlo vrátit světlo do tvých očí. Věděl jsem, že ti babylonští lékaři zvyšují dávky léků a že už brzy se tvá mysl dostane k hranicím zapomnění, odkud není návratu. Věděl jsem, že ztrácíš sebe samu. Dlouho jsem bojoval se svými představami o tom, jak by věci měly být, než jsem nakonec přijal, že já nemám být tím, kdo tě bude na cestě provázet, ale jen lukem, který tě na ni vystřelí. Pochopil jsem, že ty sama jsi poslední zlatý šíp, kterým jsem byl obdarován, a má smrt je to jediné, co tě dokáže vysvobodit z babylonského vězení.

Kristino, splň mi poslední přání a vydejme se společně na cestu, která naplní mé určení a tobě vrátí paměť. Odnes urnu s popelem na ostrov Patmos, ke kořenům jednoho z tamaryšků na opuštěné písečné pláži.

S láskou Storgé

Eliáš

***

Když jsem se jednoho rána, krátce po mých osmnáctých narozeninách, probudila, nesmírně mě zaujala sklenice s vodou stojící na nočním stolku vedle mé postele. Pozorovala jsem jednoduchou válcovitou nádobu, ale nedokázala jsem ji pojmenovat. Nemohla jsem si vzpomenout, na co se to vlastně dívám. Ještě podivnější ale bylo, že jsem si nedokázala vzpomenout ani na to, kdo se dívá. Tehdy jsem poprvé v životě pocítila jakousi tupou vnitřní prázdnotu. Tušila jsem, že něco není správně, a se zamlženou myslí jsem bloudila po domě. Netušila jsem, co mám dělat nebo co se ode mě očekává. Vzpomínám si, že jsem se tehdy posadila v kuchyni a čekala. Měla jsem hlad, ale nepamatovala jsem si jak se nasytit, měla jsem žízeň, ale nepamatovala jsem si, jak ji uhasit. Šest hodin jsem bez pohnutí seděla na židli, než přišla má matka, která když viděla, že ji nepoznávám, rozplakala se.

Většina vzpomínek se mi časem vrátila. Vzpomněla jsem si i na tvář Eliáše, na své dětství a na chvíle, kdy jsem stále dokola matce pokládala otázku: „Proč nežijeme s tátou?“ Některé oblasti mé paměti, obzvlášť ty z období čerstvé dospělosti, ale zůstaly zahalené závojem tajemství. Matka mi znovu a znovu vyprávěla příběh mého života, ale na mnoho z věcí, o kterých mluvila, jsem si nedokázala vzpomenout. Věděla jsem, kým jsem, ale zároveň jsem si nepamatovala, kým jsem byla. Po nějakém čase mi matka na mé opakující se dotazy, kterými jsem se snažila zaplnit bílé plochy v paměti, už opakovala jen: „Co má být zapomenuto, ať je zapomenuto, Kristinko.“ Ke ztrátě paměti a pocitu vnitřní zamlženosti se postupně začaly přidávat sny plné zvláštních postav, které mě přiváděly do neznámých a temných míst. Brzy jsem se spánku začala děsit a raději jsem zůstávala vzhůru až do svítání. Rychle jsem ztrácela životní sílu, a babylonští lékaři mi proto naordinovali léky, které mi pomáhaly usnout a zapomenout na vnitřní bolest.

Patmos? Stále jsem nerozuměla tomu, co po mněotec chce. Nemohu přece opustit svoji matku, péči lékařů ani práci, kterou mi Velký rádce vybral. Jak mi může cesta na nějaký hloupý ostrov vrátit paměť, když to nedokázali ani ti nejmoudřejší v Babylonu? Do Elysia jsem odjela, abych rychle a v tichosti vyřídila formality. Nečekala jsem, že bych měla odnést otcovy ostatky na nějaké zapomenuté místo.

***

Nebe nad elysijskou krajinou se mezitím zatáhlo a řeka získala olejovitý nádech. Ticho, které nad krajinou dosud viselo, přerušilo šplouchnutí. Otočila jsem se – těsně pod hladinou sebou kmitlo tělo černého hada. Rychle se vlnil podél mola a hypnotizoval mě sytě žlutýma očima. Než jsem se stačila postavit, byl u mě a jeho šupinatá hlava vystřelila z vody. Trhla jsem sebou, až jsem nohou zavadila o babylonský náramek – se žblunknutím se ponořil pod hladinu. Rychle jsem se natáhla, abych ho zachytila, ale had jím proplul a stáhl jej do hlubin. Vyběhla jsem na břeh. Bosýma nohama jsem stála v trávě a pohledem zkoumala řeku. Srdce mi tlouklo jako o závod, ale voda klidně dál plynula, jako by v tom, co se právě stalo, neviděla nic zvláštního. Voda totiž nechápala, že jsem svůj náramek měla už od útlého dětství vždy s sebou. Propojoval mě s Velkým rádcem, který mi skrze něj pomáhal orientovat se ve světě. Na odhalený zátylek mi dopadlo několik chladných kapek.

***

Zabouchla jsem dveře od srubu a posadila se ke stolu. Déšť zabubnoval o střechu a kapky na říční hladině vykreslovaly pravidelné kruhy. Konečky prstů jsem si přejížděla po spáncích a snažila se zastavit třes, který mnou projížděl. Neměla jsem ráda, když se události dějí tak rychle a najednou. Zvlášť hady jsem neměla ráda, znala jsem je ze svých snů. Děsila mě jejich šupinatá těla a obratnost, s jakou se uměli plazit po zemi. A navíc se mi zdálo, že v sobě mají něco zlého. Znovu jsem se otřásla. Pozornost jsem přesunula na malá litinová kamna v rohu místnosti. Chvíli mi trvalo, než se mi malým otvorem podařilo prostrčit hořící zápalku a zapálit suché třísky. Zápěstí jsem měla od sazí celé černé, srub byl plný štiplavého kouře, ale dřevo v kamnech se pomalu rozhořívalo. Nejdříve vzdorovalo a doutnalo, ale postupně je žár vysoušel. Nakonec je pohltil silný plamen, proměnil jej ve zdroj tepla a světla.

Zavřela jsem litinová dvířka a posadila se ke stolu. Z tašky jsem vyndala bochník chleba a kus si odtrhla. Otevřela jsem sklenici s medem a chléb v něm namočila. Na jazyku se mi rozehrál orchestr chutí. Chléb byl vláčný s křupavou kůrkou a měl bohatou kmínovou chuť, kterou doplňovala sladkost medu s pomalu nastupujícím lipovým nádechem, který mi zůstával na patře. Usmála jsem se nad tím, jak může trochu mouky, vody a droždí chutnat tak dobře.

Déšť za okny neustával a krajinu pomalu halila tma. Do vesnice to bylo téměř hodinu. Spolkla jsem další sousto chleba s medem a napadlo mě, že do zítra to bez náramku a babylonských léků vydržím. Přesunula jsem židli blíže ke kamnům, která už příjemně prohřála celou místnost, a otevřela otcův zápisník. Pomalu jsem jím listovala a snažila se číst. Stránky byly zaplněny různými příběhy, které vyprávěl jakýsi starý muž jménem Karlaz, ale nedařilo se mi se do žádného z nich začíst. Působily na mě jen jako nesmyslné pohádky, bez gradace a pointy. Prst jsem položila na stránku plnou kreseb roztříštěných geometrických obrazců a četla:

„Přivedl mě k tobě, a přesto ti o něm mnoho nepovím. Nespatříš ho, dokud se ti sám neukáže. V jeho moci je některé nechat slepé a jiné osvítit. Je poznáním, pravdou i světlem. Je smyslem a zákonem. Věčností, počátkem i koncem. Je prvním i posledním. Nemá podobu, která by nemohla být stvořena. Je v tobě i ve mně, ve všech lidech, zvířatech, rostlinách, ve vodě, v ohni i v kamení. Zlom klacík a nalezneš ho tam.“

S každou přečtenou větou ve mně rostl odpor. Sčítal se a násobil. Představovala jsem si, jak se mě otec vzdává kvůli těmhle nesmyslům.

„Jsou to hlouposti a ty jsi šílenec!“ vykřikla jsem. Zaklapla jsem zápisník, otevřela dvířka od kamen a hodila ho dovnitř. Okamžitě jej pohltily plameny.

„Co má být zapomenuto, ať je zapomenuto, tati. Nepůjdu s tebou na žádnou hloupou cestu, protože nechci dopadnout jako ty.“

Zavřela jsem dvířka kamen a věděla jsem přesně, co zítra udělám. Cestou zpět se zastavím na vyhlídce nad řekou, na místě, o kterém mluvil včelař. Tam rozpráším otcův popel. Včelaři vrátím klíč, ať si se srubem dělá, co chce, a nejkratší cestou se vrátím zpět do Babylonu. Ještě dopoledne si vezmu léky a vyzvednu si na úřadě nový náramek.

***

Vidění první

Klečela jsem na kraji mola a pozorovala, jak se z vody vynořuje ztracený babylonský náramek. Poznala jsem ho podle symbolu okřídleného lva. Společně s ním vzhůru stoupalo i několik bublin, které ho předběhly a rozpukly se na hladině. Ponořila jsem dlaň do vody, ale nedařilo se mi na náramek dosáhnout. Zanořila jsem ruku ještě hlouběji. Nejprve po zápěstí, potom až po loket, ale stále se mi nedařilo náramek nahmatat. Jak jsem se ještě víc naklonila nad hladinu, ztratila jsem rovnováhu a přepadla do vody husté jako olej a propadla jsem se do černé hlubiny. Dlouho jsem se nehybně potápěla dolů, než jsem se vynořila v jeskyni, která se rozbíhala do potemnělého podzemí. Stála jsem v ní nahá. Zastyděla jsem se a svou nahotu jsem zakryla dlaněmi. Ze stropu jeskyně visela rezavá kotva a zástupy černých pavouků okolo ní spřádaly své sítě. Vydala jsem se hlouběji do podzemí. V dálce stála kamenná věž, na níž vlál prapor se symbolem okřídleného lva. Minula jsem pokřivené postavy, které vytahovaly něco ze země. Měly drobná ústa a velká břicha, zvedaly hlavy a pozorovaly mě. Zaplavil mě stud za mou nahotu. Chtěla jsem se rozběhnout k věži, ale pozornost jejich očí se o mě zachytila jako lepkavé vlákno. Od věže se náhle ozval hlasitý dětský pláč, v ozvěnách se nesl jeskyní. Shrbené postavy si zacpaly uši a rozutekly se do potemnělých skrýší. Také jsem přiložila dlaně na uši, ale pláč stále pronikal dovnitř, do mého nitra, kde se tříštil a rozpínal. Z jedné ze skrýší zazářil pár sytě žlutých očí a z jámy se pomalu vysoukalo černé hadí tělo. Zvíře pomalu vláčelo své slizké břicho po zemi a obratně se vyhýbalo nástrahám nerovného povrchu. Chtěla jsem křičet, ale nevyšla ze mě ani hláska. Nemohla jsem se pohnout a bezmocně jsem pozorovala, jak mi kluzké hadí tělo proklouzlo kolem slabin. Had se vytáhl po mém nahém podbřišku, vystoupal mezi prsy až ke krku, okolo něj se obtočil. Hlava mu tančila ve vzduchu a z tlamy mu vystřeloval malý rozeklaný jazyk. Zasyčel a vyvalila se z něj temnota a děs.

***

Dřevěné víko urny vzdorovalo. Musela jsem napnout veškerou sílu, pak s lupnutím povolilo a odhalilo světle šedý popel, kterým byla dóza naplněná až po okraj. Lehký vítr zavál několik smítek přes hranu dózy a ty se podobně jako vločky sněhu snesly na špičku mé boty. Lidský popel nakonec nevypadá o tolik jinak než popel z březového dřeva. Byl to jeden z těch dní, kdy skrze zataženou oblohu nebylo vidět slunce a člověk téměř nedokázal rozlišit, jestli je ráno, nebo odpoledne. Stála jsem na okraji kamenitého srázu nad řekou, která se jako podkova stáčela podél šedých skal. Za mými zády se tyčily zástupy vysokých stromů, táhly se až daleko na západ. Rozpráším otce na vyhlídce nad řekou, na místě, které měl rád.

„Většinou se lidé vydávají na místa cizího osvícení, protože si myslí, že tam objeví osvícení vlastní.“

Těžké ticho, které pokrylo krajinou, přerušila slova přicházející z úst muže ostrých rysů. Vypadal jako poutník, který se sem zatoulal z dávných časů. Udělal několik kroků, a když se vedle mě zastavil, nad hlavou nám proletělo hejno vlaštovek.

„Co je vám do toho?“ odpověděla jsem a zatlačila víko zpět.

„Otcův život je pro tebe neznámý, to proto vůči němu máš odpor, Kristino.“

„Vy znáte moje jméno? Poslal vás snad včelař?“

Neznámý muž se beze slov zahleděl do říčního meandru a jeho tvář přímo vybízela, aby ji někdo vytesal do skály.

„Eliáš byl mladší než ty, když jsem ho tady poprvé potkal.“

„Kdo jste?“ zeptala jsem se a on se na mě podíval pohledem, ve kterém by se mohla zrodit nová hvězda.

„Jmenuji se Karlaz, svobodný člověk.“

***

Matka mi vyprávěla, že otec v mládí propadl šálivému jazyku starce jménem Karlaz, který v Babylonu učil o svobodné Cestě. Svými proslovy sváděl mladé, aby se vzdali vedení Velkého rádce a vrátili se k nedokonalosti lidského rozhodování. Říkal jim, že nepřišli na Zemi, aby jen plnili to, co jim přikáže Velký rádce, ale aby naplnili svoje životní poslání a rozmnožili dary, které jim byly dány. Někteří mu to uvěřili. Naštěstí byl Karlaz za své lži brzy uvězněn a odsouzen. Dnes by od jeho soudu uplynulo přes třicet let. Velký rádce se pro dobro všech rozhodl Karlaze z jeho pomatenosti vyléčit a o starém muži od té doby už nikdo neslyšel. Po jeho odsouzení přišel k rozumu i Eliáš a lživého učení se vzdal. Poznal moji matku a zůstal žít v Babylonu. Nechali se společně vést Velkým rádcem, vykonávali povolání, které jim vybral, a byli šťastní.

Zanedlouho po mém narození se ale otec vrátil k zápiskům, které obsahovaly Karlazovo učení o Cestě. Brzy také přestal nosit babylonský náramek. Matce tehdy řekl, že svědomí v něm probudilo touhu utřídit myšlenky a příběhy, které od Karlaze vyslechl. Přesvědčil matku, aby se s ním odstěhovala za hranice Babylonu, a začal psát knihu, kterou nazval Cesta člověka. Matka mi říkala, že tehdy také na čas odložila babylonský náramek. Místo Velkého rádce začal za naši rodinu rozhodovat otec. Netrvalo prý dlouho a Eliáš nás svými špatnými rozhodnutími začal ohrožovat. Vzdalovali jsme se babylonskému štěstí, zchudli jsme a matka musela začít pracovat, abychom měli z čeho žít. S každým dalším dnem v práci a po boku otce si uvědomovala, že není šťastná a že jí Babylon chybí. Eliášovi ani Cestě člověka nevěřila a chtěla žít život, jaký žily ostatní babylonské ženy. Toužila mi zajistit dobrou budoucnost a pochopila, že Eliáš s ní představy o tom, co to dobrá budoucnost znamená, nesdílí. Snažila se mu to říct a přesvědčit ho, že se musíme vrátit, protože nastal čas, aby se vzdal svých zmatených představ, ale otec ji neposlechl. Řekl jí, že nás miluje, ale že musí následovat hlas, který k němu zevnitř promlouvá, protože to je jediný hlas, kterému je v životě skutečně podřízen.

***

„Karlaz? To přece není možné! Byl jste odsouzen před více jak třiceti lety. Jak to, že žijete?“

„Stejně tak bych se mohl zeptat já tebe, Kristino. Jak je možné, že žiješ?“

Mlčela jsem.

„Stejně jako ty mně, tak ani já tobě nedokážu říct, proč žiji.“

„Když tedy žijete, tak vám jistě udělá radost, že si můj otec do smrti vyčítal, že vaše učení zapřel.“

„I ti nejsilnější mohou na své cestě zažít slabost. To je ale nezbavuje jejich ctností. Tvůj otec udržel spojení Zlatého řetězu až do své smrti.“

„Zlatý řetěz? To je nějaký další blud, kterým jste ho pobláznil?“ zeptala jsem se.

„Zlatý řetěz označuje propojení mužů a žen, kteří si po tisíciletí předávají moudrost našich otců.“

„K čemu je nám moudrost našich otců, když jsme mnohem moudřejší než oni? V Babylonu naši budoucnost plánují ti nejvzdělanější učenci společně s Velkým rádcem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karlaz: Posel je zprávou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.