Agir et Penser Comme Le Petit Prince

© Éditions de l’Opportun, 2021

Le Petit Prince ®

© Succession Antoine de Saint-Exupéry, 2021

Translation © Jitka Řihánková, 2022

© Nakladatelství jota, s. r. o., 2022

Isbn epub 978-80-7689-069-5

Předmluva

existují četné studie, podle nichž je důležité nečíst knihu jen prvoplánově. Snaha rozluštit některé symboly nebo skrytý smysl, který chtěl Antoine de Saint-Exupéry vložit do své knížky, dává smysl a umožňuje jiné čtení díla.

Já jsem se chtěl zaměřit na malého prince samotného, na jeho slova, pochybnosti, hledání, hodnoty a sny, které vyznává, na myšlenky, které vyjadřuje.

Podstatné není to, co máme v textu pochopit, ale co z něj pochopit chceme.

Malý princ ztělesňuje jiný přístup k životu, než jaký můžeme mít my.

Kromě autora je to postava, ke které jsem se chtěl přimknout, rozluštit její motivaci a životní sílu, abych odhalil, čím nás tento malý muž, tento kouzelník, všechny dojímá, dotýká se nás, svádí, fascinuje a nutí nás bez ohledu na věk, kulturu nebo jazyk snít.

Nakonec jsem při opětovném čtení, což už jsem dlouho nedělal, přijal jeho myšlenky. Zbývalo je jen přizpůsobit svému životu, což vám zde předkládám.

Jakým způsobem jsme všichni součástí toho malého prince, na kterého někdy zapomínáme?

Než začnete číst…

Zapište sem všechny sny, touhy a přání, které jste měli jako děti… když jste přemýšleli o svém budoucím životě.

Bez lhaní, aniž byste zamlčeli to nejupřímnější přání, vzpomeňte si, co nejdražšího jste si kdysi pro sebe přáli.

I když se vám to dnes zdá příliš absurdní!

„Všichni dospělí byli nejdříve dětmi,
ale málokdo se na to pamatuje.“

Na obláčku

kdy jsem poprvé četl Malého prince? Už si nevzpomínám.

Jako všichni jsem věděl, že jsem ho četl… Ale co jsem si z něj za ta léta uchoval? Kdy jsem poprvé pochopil, co mi chce doopravdy říct? A znovu, co z něj zůstalo v následujících letech?

Poprvé. Určitě poprvé, o tom není pochyb.

Než jsem vyrostl. Než jsem dostal rozum. Než jsem se ocitl oběma nohama ve světě dospělých, ve světě, který mi nabídli, prodali jako skutečnost.

Poprvé určitě… než zapomenu.

„Byl jednou jeden malý princ,“ i když Antoine de Saint-Exupéry nikdy nechtěl svou knížku začít takto. Kdybychom dnes dodali k názvu „Byl jednou jeden“, znamenalo by to dodat mu znovu část jeho kouzla, část snu, který jsme jako děti všichni měli. A znovu věřit, že kouzlo opravdu existuje.

Malý princ je mnohem víc než kniha. Kromě svého celosvětového úspěchu – je přeložený do tří set jazyků a dialektů – zůstává naší malou součástí, která vykrystalizovala z našeho dětství. Ta část, kterou jsme se časem někdy rozhodli zatlačit co nejdál od naší existence, abychom se dlouhými kroky vydali po cestě dospělých, jakmile se naskytla příležitost.

Po cestě, kdy jsme se stali dospělými, ale hlavně po cestě, z níž bylo v průběhu času čím dál těžší sejít.

Nejprve nás při prvních dětských krůčcích vedla cesta lemovaná stromy, květy, ptáky a poli. Pak s postupujícím věkem začnou její okraje obkličovat malé zídky, později několik plotů, jejichž výška neustále roste.

Nicméně museli jsme jít cestou dospělých, nebylo možné se vrátit, nebylo možné odbočit, nebylo možné v nějaké chvíli zapnout zpětný chod. A pokračovat pořád rovně.

Po zídkách vyrostly na kraji cesty překážky a ohrady z dřevěných prken, než kámen po kameni vyrostly první zdi porostlé břečťanem, pak byly cihlu po cihle čím dál tím vyšší.

Tak vysoké, že od určité hodiny jimi jen s námahou pronikalo slunce, aby nás ozářilo, zahřálo. A zároveň s těmi vysokými zdmi přišly čím dál větší stíny odrážející se na průčelí.

Pak jsme pokračovali v cestě, už jsme neměli na výběr, už jsme byli od příběhu a kouzla světa našeho dětství příliš vzdálení.

Všechno se tak stalo pravoúhlé, očíslované, racionální, logické, skutečné, konkrétní, hmatatelné, prokazatelné… Všechno na té šachovnici muselo dávat mezi políčky, která do sebe zapadala, plnila se a přemísťovala, smysl.

V dospělém věku tomu vévodilo jediné políčko, neměnná představa svatého Tomáše, který neustále opakoval: „Věřím jen tomu, co vidím.“

Kouzlo nakonec zapůsobilo.

Je to přesný protiklad světa Malého prince, tomu, co jsme všichni prožili v dětství, kdy jsme si vymýšleli příběhy, imaginární světy, nestvůry, bohy, krále, královny, světadíly, které jsme chtěli dobýt, abychom si v našem dětském světě zkrášlili každý den, aby byl v našich očích nádherný, delší a zářivější.

Malý princ je ještě dnes pro každého člověka důkazem toho, že jednou byl dítětem. Jeho hlubokou pravdou, než zestárne.

Malý princ je ještě teď, když jej znovu čteme, kámen mudrců schopný promluvit k dítěti, kterým jsme ještě nedávno byli.

Tento kámen mudrců dokáže, pokud si to budu přát, znovu proměnit můj pohled na svět, na život. Nechám-li kouzelný kámen působit na mou mysl, promění ty vysoké šedé zdi, které zužují dospělé cesty, a utká z nich krajku ze zlatých vláken, kterými znovu bude procházet paprsek, od každé zlaté spirály se odrazí jeho světlo a teplo, aby ještě uprostřed této životní cesty prohřálo nastávající roky.

Zlato se nezavírá do truhly, aby tam zetlelo, zlato se zasévá, sklízí se a Malý princ je pořád tady, aby na něj nikdo z nás nezapomněl.

Jsme schopní znovu objevit dítě, které v každém z nás dřímá?

Pokud ano, jak to můžeme udělat?

Co kdyby vám malý princ otevřel svůj cestovní deník… abyste se znovu mohli vydat na cestu a zase objevit ten kouzelný a někdy bláznivý dětský pohled na svět?

A můj malý princ mi řekl…

„Musíme mít nezměrné ego, abychom uměli zůstat dítětem… nebo prostě milovat sami sebe.“

„Země není jen tak
ledajaká planeta!“

Mít rozdílný pohled na svět?

JAKO MALÝ PRINC

když jsem byl malý a farář na nás mezi dvěma kaštanovými bitvami na náměstí před radnicí v mé vesnici Beynost volal, abychom šli na faru na hodinu náboženství, kladl jsem si jako každé dítě tisíc otázek.

Jedna z nich mě obzvlášť trápila.

Zatímco jsme po x-té procházeli Starý, Nový, vyhnání i budoucí Zákon a nastal čas na pokračování bitvy, zazvonil zvonek a všichni kamarádi šli ven. Předstíral jsem, že si uklízím věci, a před odchodem jsem se obrátil na faráře: „Jestli Bůh stvořil všechno, stvořil úplně celý svět?“

„Ano,“ odpověděl mi farář.

„A celý vesmír taky?“

„Ano,“ odpověděl mi farář.

„A… Za vesmírem… Je co?“ zeptal jsem se ho.

Váhal, pak se odmlčel. Ještě dnes čekám na odpověď, která nepřichází.

Chovejte se jako malý princ spočívá především ve změně pohledu na svět, na lidi, na věci kolem nás.

Chovejte se jako malý princ spočívá v tom, abychom přijali, že všechno, co jsme se naučili, když jsme vyrůstali, je přinejmenším jen poloviční pravda, pokud to není úplně nepravdivé.

Všichni máme stejnou vadu: věříme, že s lety rosteme jak do velikosti, tak duchovně.

Je to pravda, pokud jde o pojmy a vědomosti vytvořené a rozvíjené lidskou bytostí, ale není to pravda, pokud jde o pochopení světa v jeho celistvosti.

To citlivé, pocitové, vrozené poznání, které během dospívání částečně a někdy zcela s lety ztrácíme.

S přibývajícími centimetry si myslíme, že se přibližujeme k výšinám vědění, k nebi a hvězdám moudrosti, ale ve skutečnosti jich nikdy nedosáhneme, jen se vzdalujeme od země.

To nám mimo jiná poselství připomíná malý princ: když dospíváme, moudrost a znalosti, o nichž si myslíme, že jsme získali, nemohou naplnit a nahradit kouzlo světa, jak ho vnímá dítě, vzácnou krásu, která nám nyní uniká.

Protože v Malém princi vidí většina dětí jen dobro nebo zlo, černou nebo bílou, smích nebo slzy… A později všechno přičítá pochybám, zmatkům a kompromisům.

Všechno ze světa dospělých je tedy jen paleta odstínů šedi. Spokojíme se s tím… Více či méně, ale…

Je záviděníhodné nevědět už, co je dobré a co je špatné? Umět všechno vysvětlit, brát s rozumem, omluvit, pochopit, tolerovat, dokonce i to nejhorší?

I když existují nezbytné a přijatelné odstíny, je zřejmé, že odstíny našich životů, ať už v oblasti lidské, politické, milostné, profesní, ekologické, osobní mají často barvu, která se mění.

Tady už v našich životních odstínech nepřevládá přijatelná namodralá, ale hnědozelená. To je barva zahnívání, plísně, kdy na upřímných citech a nejčestnějších přesvědčeních začínají rašit houby.

Je to barva nerozhodnosti a netečnosti, barva dospělých, kteří místo aby pochybovali, raději strčí hlavu do písku a žijí v popírání.

Už není žádná růže, už není západ slunce, už není uprostřed pouště čistá voda jako v Malém princi, protože květiny zvadly, voda zahnila a obrovské šedé mraky se nakupily a neustupují před světlem hvězdy.

A co kdyby…

A co kdybychom se snažili znovu pozorovat svět jako malý princ?

Co bychom viděli? Co by z toho vyplynulo?

Možná máme strach podívat se znovu dětskýma očima na to, co jsme vybudovali. Možná se bojíme, že uvidíme, že všechno, co jsme nahromadili, nakoupili, za co jsme bojovali, je pomíjivé a zbytečné na úkor toho, co bylo v našich očích opravdu důležité… V jiné době… Není to přece tak dávno.

Je tak snadné schovat se do statutu dospělého, „vědoucího“, být zkušený… abychom se vyhnuli tomu, že si nasadíme dětské brýle… abychom si nemuseli vzpomínat na sny, které jsme měli, na lidi, kteří opravdu za to stáli.

Je tak snadné se přesvědčit, že víme, kdy jsme zašli tak daleko, že jsme zapomněli na samozřejmosti, z nichž je tvořeno štěstí v očích dítěte.

A co kdyby…

Kdo se odváží na chvilku se obrátit a se smíchem pozorovat ušlou cestu?

Možná to břemeno není tak hrozné a chyby, jichž jsme se dopustili, jsou bezvýznamné.

Když se nám podaří podívat se dětskýma očima na svou minulost, nezískáme tím všechno pro budoucnost? Rozhodnout se zítra jednodušeji srdcem?

Jestli máte děti, udělejte si jednoduchý test: povězte jim nějakou příhodu ze svého života, řekněte jim o nějakém okamžiku, kdy jste museli učinit důležité rozhodnutí, změnit místo, přestěhovat se… A zeptejte se, co by na vašem místě dělaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chovejte se jako malý princ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.