Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Pět polibků

Vydání první

Copyright © 2021. Five Kisses by Rachael Anderson.

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2532. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Five Kisses vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2021

Český překlad © 2022 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu Rachael Anderson

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1880-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1881-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Rachael Anderson

Pět polibků

Mé sestře Sarah,

která je opakem saně.

(Pokud ji někdo nevyprovokuje.)

PRVNÍ POLIBEK

1. kapitola

Brighton, Anglie

Srpen 1814

Když slečna Sarah Meachamová vystoupila z kočáru a zvedla zrak k obdivuhodné, neoklasicistické budově, zachvěla se očekáváním. Během posledních devíti let prošla bezpočtukrát kolem Námořního pavilonu, ale až dodnes ještě neměla příležitost vstoupit jeho vznešenými dveřmi dovnitř.

Jsem tady. Opravdu jsem tady. Bojovala s nutkáním nervózně poskakovat.

Zastavila se vedle své společnice, kterou získala na tento večer, a pohlédla z vysoké, elegantní ženy na jejího ještě vyššího a téměř stejně tak elegantního manžela.

Byla to sice dost nepříjemná situace, ale měla na výběr buď se sem dostavit s manžely Wintersovými, nebo nejít vůbec. Před více než rokem jí zemřela matka a Sarah tím přišla o gardedámu, s níž by navštěvovala společenské události. Zdálo se, že otec, který stále ještě truchlil po své manželce, úplně zapomněl na to, že má také dvě dcery, o něž by se měl starat.

Většina dívek Sařina věku byla uvedena do společnosti už přede dvěma roky, ale její sedmnácté narozeniny minuly bez jakékoli známky jejího debutu a stejně tomu bylo i při jejích osmnáctinách. Nyní už mohla být veteránkou na plesech a slavnostních večeřích. Místo toho byla v devatenácti stále ještě začátečnicí – se společnicí, s níž se seznámila teprve včera.

Alespoň že jsi teď tady, řekla si v duchu rozhodně. Alespoň že máš Petera.

Teprve před čtrnácti dny vtrhl pan Peter Hatch do jejího života jako rytíř, odhodlaný ji zachránit a vyvést ji ze zapomnění. Posílal jí krásné kytice, zval ji na četné procházky, projížďky a jízdy na koni a dnes večer dohlédl na to, aby obdržela pozvání na jeden z věhlasných večírků prince regenta. Dokonce přesvědčil svou tetu, aby se ujala role její gardedámy.

Peter mi byl poslán přímo z nebes, pravila Sarah toho dne své třináctileté sestře.

Myšlenky na něj ho musely přičarovat, protože právě v té chvíli se za nimi ozval Peterův veselý hlas.

„Zdravím vás, tetičko, strýčku i půvabná slečno Meachamová. Zdá se, že jsem si přesně naplánoval svůj příjezd.“ Zvedl Sarah ruku a políbil ji na rukavičku tak vroucně, až ucítila šťastné chvění po celé paži.

Usmála se na muže, který před nedlouhou dobou zaujal její srdce. Vypadal tak krásně v námořnicky modrém saku a hnědých kalhotách pod kolena.

„Dobrý večer, pane Hatchi,“ pokynula mu na pozdrav a snažila se, aby to neznělo tak bez dechu a roztřeseně, jak se cítila.

Peter jí nabídl rámě, ale přestože Sarah velice toužila se do něj zavěsit, zaváhala. Bylo by správné vejít dovnitř zavěšená do něj, nebo by měla zůstat pod ochranou jeho tetičky? Její učitelka vždy říkala, že když si chce žena získat respekt, musí se chovat obezřetně.

Ach, a Sarah zplna srdce toužila, aby ji respektoval jak Peter, tak jeho teta.

„Tady nejsme v Londýně, slečno Meachamová,“ pronesla nakonec paní Wintersová a vytáhla si přitom dlouhé rukavičky nad lokty. „Tady se na dobré mravy nehledí tak přísně. Peter vás může doprovodit dovnitř a zatancovat si s vámi první sadu tanců. Mezi tanci bude vaše místo u mě.“

Sarah se s úlevou zavěsila do Petera. Cítila se tak hezky, když byla s ním, jako by se procházela v zahradě za příjemně teplého odpoledne. Cesta kočárem s jeho tetou a strýcem se naopak dala přirovnat k studenému, deštivému večeru. Oba byli slušní, ale chladní a se Sarah téměř vůbec nepromluvili.

Manželé Wintersovi je předešli do pavilonu a Sarah se zhluboka nadechla. Kolem nohou jí příjemně šustily sukně a střevíčky klapaly po kamenné cestičce. Usmívala se stále víc.

Peter si poplácal po ruce a naklonil se k ní. „Jsi šťastná, drahoušku?“

V minulém týdnu jí začal říkat takhle mile a ona z toho měla velkou radost. Připadalo jí, jako by jí v žaludku tancovali nějací motýli valčík.

„Co když zakopnu?“

„Ty nikdy.“

„Nebo si vyliju punč na šaty?“

„To je vysoce nepravděpodobné.“

„Či řeknu něco směšného?“

„To je nemožné.“

Usmála se na něj a kochala se jeho hezkým profilem a perfektně učesanými vlasy. Byly téměř blond a vlnily se mu po celé hlavě v elegantních vlnách. Ani jeden vlásek nevybočoval.

Peter byl ztělesněním jejích mladistvých fantazií. Nebyl sice tak vysoký, jak si vždycky představovala, a oblek mu na ramenou visel trochu moc volně, ale na ničem z toho nezáleželo. V okamžiku, kdy se na hlavní ulici Steine jeho safírově modré oči poprvé ponořily do jejích, Sarah se celá rozechvěla. A když se za několik dní zvládl představit jejímu otci a vyprosil si, aby ho mohla doprovázet na vyjížďce, už to věděla.

Jednoho dne si vezme pana Petera Hatche za muže.

Od chvíle, kdy se zastavili uprostřed velké haly a čekali v krátké frontě, až budou oznámena jejich jména, se celá třásla vzrušením. Sarah si nemohla pomoct, stále se rozhlížela kolem sebe a vstřebávala atmosféru. Slyšela, že princ má slabost pro čínské umění, ale stále si představovala, že zdejší pavilon bude vymalován krémově se světle modrými doplňky, neboť s takovými barvami se setkávala v neoklasicistických budovách. Místo toho spatřila sytě barevné stěny a bambusový nábytek, to vše vyvedené ve zlaté, rudé a černé barvě.

Naklonila hlavu k Peterovi a ztišila hlas. „Je to zajímavé, že? Myslím ten sál.“

„Nejspíš ano,“ pronesl a rozhlédl se. „Abych řekl pravdu, já už si toho moc nevšímám.“

Samozřejmě že ne. Peter se princových večírků zúčastňoval pravidelně už celá léta. Sarah to mohlo napadnout a nemusela to takhle komentovat.

Skutečně byla nezkušená začátečnice.

„Petere,“ zkusila to znovu, „chci ti moc poděkovat za tento večer a vlastně za celých předchozích čtrnáct dní. Byl jsi…“

Odmlčela se a pohlédla mu do očí. Jak by nejlépe popsala hloubku své vděčnosti a lásky k tomuto muži? Slova jako úchvatný, báječný nebo senzační zněla otřepaně, přestože každé z nich bylo pravdivé.

„Příšerný?“ hádal s úsměvem. „Arogantní? Nadutý? Hašteřivý?“

Sarah se zasmála. „Nic z toho jsi nebyl, jak dobře víš. Byl jsi obdivuhodný.“

Usmál se ještě víc a poplácal ji po ruce. „To kdykoli beru raději než příšerný.“ Jeho pozornost se přenesla od tety a strýce k vysoké, štíhlé ženě stojící před nimi. Nebyla o moc starší než Sarah. Chvíli spočinula tmavýma očima na Peterovi a poté sklouzla pohledem na Sarah. Po rychlém ocenění se otočila a Sarah spatřila její složitý a jedinečný účes. Bohaté, hnědé vlasy měla rozdělené pěšinkou uprostřed a poté spletené do krásného uzlu ve tvaru U.

Jak to její komorná dokázala? Bylo to skutečně nádherné.

Peter si odkašlal a zašoupal nohama, jako by mu to bylo nepříjemné. Sarah znovu obrátila svou pozornost pouze k němu. Rty měl stažené do zamračeného výrazu a čelo celé zkrabacené.

Otevřela ústa, aby se ho zeptala, jestli se něco děje, když vtom se jí z účesu vysmekl pramen vlasů a vzdorně jí padl přes tvář.

Peter si toho musel všimnout, protože se mu narovnalo čelo a vrátil se mu úsměv. „Ty a tvoje vlasy. Co s nimi budeme dělat?“

„Začínám si myslet, že bych si je mohla ostříhat,“ žertovala Sarah, sepnula pramen znovu sponkou a tiše se modlila, aby tam zůstal. Navzdory tomu, kolik sponek jí tam komorná napíchala, jak jí vlasy spletla a snažila se je zkrotit, její kudrnaté, rudohnědé vlasy se jí neustále uvolňovaly. Bylo to k uzoufání.

„To by byl hřích,“ pronesl galantně Peter.

„Pan Gregory Winters s manželkou, pan Peter Hatch a slečna Meachamová,“ ozval se zvučný hlas, až se Sarah vylekala. Teprve potom si uvědomila, že konečně vstoupili do salonu.

Zatímco si prohlížela tuto místnost, zrak jí zaletěl vzhůru k vysokému, klenutému stropu a velkým polokruhovým oknům vedoucím na ulici Stein. Byl to úchvatný pohled, zvláště v tomto světle, kdy slunce už zapadalo.

„Petere, v takovém pokoji bych mohla bydlet.“

Zachechtal se.

Sarah zaslechla hudbu vycházející z velkého plesového sálu vlevo. Mířily tam skupinky lidí. Zdálo se jí, že ten sál je úplně jiný než ty, které už viděla – nápaditě zkrášlený a půvabný. Otevřenými dveřmi vpravo viděla Sarah daleko. Nacházel se tam také předpokoj s knihovnou a za ním – jak mohla vidět – hmm… že by to byla galerie? To je báječné.

„Je dovoleno jít i tímto směrem?“ zeptala se Petera a ukázala doprava. „Moc ráda bych se někdy během večera podívala na galerii.“

Sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha. „Jestli budeš mou partnerkou na tanec před večeří, vezmu tě na soukromou prohlídku, hned jak dojíme.“

Znovu se jí zmocnilo příjemné očekávání. Souhlasně přikývla. Tato noc by klidně mohla být pohádkou. Představovala si, jak ji Peter zatáhne do temného kouta galerie a ukradne jí polibek – nebo spíš pokusí se jí ukrást polibek. Sarah si dosud nebyla jistá, jestli mu takovou věc dovolí.

Peter ji vedl do plesového sálu. Tam se právě páry chystaly k novému tanci a on ji uvedl na taneční parket.

Jakmile zaujali své místo, zeptal se s veselým úsměvem. „Zatančíš si se mnou, drahoušku, že?“

„Bylo by chytřejší, kdyby ses mě zeptal, jestli vůbec umím tancovat,“ odpověděla.

„Páni. Nikdy jsi neřekla, že neumíš.“

„Huš,“ odsekla. „Musím se soustředit, nebo nás oba ztrapním.“

Zachechtal se a zaujal své místo. „Mlčím jako ryba.“

A naštěstí opravdu držel slovo.

Sarah myslela na kroky, které ji naučila kamarádka loni v létě – kroky, které si Sarah v minulém týdnu mnohokrát zkoušela, zatímco jí k tomu mladší sestra brnkala na piano.

Sarah se musela zcela soustředit na počítání. 1-2-3-4-5-6, 1-2-3-4-5-6. V mysli nepřestávala počítat, občas zakopla a v jedné chvíli málem nabourala do jiné ženy, ale nakonec svůj první skutečný tanec zvládla – a ještě k tomu ve známém brightonském Námořním pavilonu.

„Byla jsi úžasná,“ prohlásil Peter, když ji vedl k tetě.

Sarah se zasmála. „Přeháníte, pane, ale přesto vám děkuju. Opět zdravím, paní Wintersová.“

Petr se hluboce sklonil nad její rukou a zašeptal. „Vrátím se na tanec před večeří.“ Poté se s elegancí pravého gentlemana zvedl a odkráčel. Teprve tehdy si všimla nesouhlasu v pohledu paní Wintersové.

„Vidím, že nemáte moc zkušeností s tancem, slečno Meachamová.“

Na to neměla Sarah žádnou omluvu lepší než fakt, že je to poprvé, kdy tancovala na veřejnosti. Jsem taková, jaká jsem, pomyslela si. Pokud na ní paní Wintersová našla chyby, nedá se nic dělat.

„Bylo to tak zřejmé?“

Sarah překvapilo, že dáma poté trochu roztála. Pokrčila rameny. „Jenom pro cvičené oko. Ale nedělejte si starosti, než večer skončí, budete vystupovat sebevědoměji.“

Sarah si o tom dovolila pochybovat. Díky tmavě rusým vlasům sčesaným do prostého uzlu a jednoduchým bílým šatům vypadala jako sedmikráska v sále plném exotických orchidejí. Nejspíš nepřitáhne pozornost nikoho jiného než Petera. „Vy předpokládáte, že mě vyzve k tanci ještě někdo jiný?“

„Proč by ne?“ zeptala se paní Wintersová. „Jste hezká. Potřebujete jen zvednout bradu a podívat se muži do očí, abyste přitáhla jeho pozornost. Ach, tamhle přichází pan Bledsoe. Rychle, podívejte se na něj a usmějte se.“

Sarah učinila, jak jí bylo vysvětleno, a k jejímu překvapení hubený, nervózně vyhlížející mladík zachytil její pohled a zpomalil. Po krátkém hovoru s paní Wintersovou měla Sarah postaráno o dalšího tanečníka.

Tak takhle se to dělá, pomyslela si, když ji odváděl na taneční parket. Ohlédla se na paní Wintersovou a přemýšlela o tom, proč jí pomáhá. Možná se snažila vytvořit ze Sarah ženu, kterou by si její synovec zasloužil, nebo – a to bylo pravděpodobnější – doufala, že se odvrátí od Petera a najde si nějakého jiného mladého hejska.

Pokud to byl tento důvod, tak to se paní Wintersové nikdy nepovede. Ve srovnání s Peterem byli všichni muži v sále jen slabý odvar.

Sarah se uklonila. „Musíte mi odpustit, pokud bych vám nedopatřením šlápla na střevíce, pane Bledsoe. Kotilion dosud plně neovládám.“

„Ach, to přece nemůžete. Tedy neměla byste. Tedy…“ Sevřel čelist a zatřásl hlavou, než to zkusil znovu. „Chci jenom říct, že mi nevadí, kdyby se vám to stalo.“

Chudák vypadal, jako by se kvůli tomu chystal omdlít. Možná to byl také jeho první večírek.

Sarah zvedla obočí a doufala, že to trochu odlehčí. „To jsou galantní slova, pane, ale určitě je nemůžete mínit vážně.“

„Ale jistěže ano,“ trval na svém. „Vzal jsem si své nejpevnější boty. Jednou mi na ně šlápl kůň a já jsem skoro nic necítil.“

„Opravdu?“ Protože Sarah nezbývalo nic jiného než prohlédnout si jeho boty. Sklopila k nim zrak. Ačkoli nevypadaly nijak moderně, byly určitě pevné. „Možná bych spíš měla doufat, že vy nebudete šlapat na mé střevíčky.“

Určitě si nevšiml škádlivého tónu v jejím hlase, protože mu zčervenaly tváře – přičemž nevypadal příliš pěkně.

„Jenom jsem žertovala, pane. Určitě jste dobrý tanečník.“

„Budu se co nejvíc snažit,“ slíbil.

Naštěstí už začala hrát hudba. Sarah se uklonila, usmála, počítala kroky a nějak se jí podařilo projít i druhým tancem bez větších pohrom. Celkem to pokládala za úspěch.

Jakmile se vrátila k paní Wintersové, zvedla bradu, usmála se a zachytila zrak každého mladého muže, který šel kolem. A jakoby kouzlem se jeden za druhým zastavili, požádali o představení a poté ji poprosili o tanec. Nebylo to nic menšího než zázrak.

Když byl konečně ohlášen tanec před večeří, Sarah se vzrušeně rozhlížela po sále a hledala jediného muže, s nímž si přála tančit, nikde však Petera neviděla. Kam zmizel? Před chvílí ho viděla tancovat s půvabnou modrookou blondýnkou. Pocítila při tom pohledu žárlivost, ale rychle ji potlačila a připomněla si, že dělá pouze to, co se od něj očekává. Jeho srdce patřilo jí.

Na parketu už se začínaly řadit páry k tanci a Sarah si stoupla na špičky, aby viděla přes bílá pera zapíchnutá v účesu ženy před ní.

„Proboha, děvče, stoupněte si pořádně,“ zasyčela paní Wintersová a zuřivě se ovívala vějířem. „Vypadáte jako nějaké dychtivé štěňátko. Koho vyhlížíte?“

Sarah se postavila na podpatky. „Petera – ehm, myslím pana Hatche. Vyžádal si mě na tanec před večeří.“

Paní Wintersová stiskla rty do úzké linky. „Určitě?“

Sarah bezmyšlenkovitě přikývla a znovu se rozhlížela kolem. „Něco ho muselo zdržet. Možná si vylil pití na oblek nebo si podvrtl kotník. Doufám, že je v pořádku. Slíbil, že mě potom provede po galerii.“

„Příliš mu důvěřujete, má drahá,“ zamumlala tiše paní Wintersová.

Sarah přestala pátrat zrakem po sále a pohlédla na svou průvodkyni, jako by ji špatně slyšela. „Prosím?“

Paní Wintersová se napřímila. „Udělala byste dobře, kdybyste se poohlédla někde jinde, slečno Meachamová. Ach, tady zrovna přichází žena, která mého synovce dobře zná. Slečno Ellingtonová, jak se dnes večer máte?“

Sarah zamrkala a snažila se najít smysl v podivných slovech své průvodkyně. Uvědomila si však pouze, že dáma, kterou paní Wintersová nazvala slečnou Ellingtonovou, se zdála být stejně překvapená, jako by neočekávala, že na ni paní Wintersová promluví. Ještě podivnější bylo, že slečna Ellingtonová byla tou ženou, které si Sarah všimla na začátku v hale – díky jejímu jedinečnému účesu – ale kterou tehdy nepozdravil ani Peter, ani jeho teta.

„Slečno Ellingtonová, ráda bych vám představila svého hosta na tento večer – slečnu Meachamovou.“

„Jak se máte?“ Slečna Ellingtonová se zdvořile Sarah uklonila, ačkoli ta slova zněla upjatě a poněkud chladně.

Než mohla Sarah jakkoli odpovědět, paní Wintersová pravila: „Můj synovec se nabídl, že odvede slečnu Meachamovou na večeři a poté ji provede po galerii, zdá se však, že zmizel. Stejně jako slečna Tillisová.“ Paní Wintersová vrhla na slečnu Ellingtonovou významný pohled, než pokračovala: „Třeba byste byla tak laskavá a ukázala galerii slečně Meachamové místo něj? Věřím, že to tam znáte lépe než já.“

Sarah otevřela ústa a civěla na obě ženy. Ať byla slečna Ellingtonová kdokoli, nebyla přijatelnou výměnou za Petera. A kromě toho on jí slíbil ukázat galerii po večeři, nikoli před ní.

Ach, Petere, kde jsi?

Slečna Ellingtonová zaváhala, ale nakonec svůj osud přijala. „Ráda vám galerii ukážu, slečno Meachamová. Vyrazíme?“

Sarah začala vrtět hlavou, ale paní Wintersová ji jemně postrčila a pevně prohlásila: „Měla byste jít, dítě.“

„Ale…“

„Teď hned.“

Sarah sklapla ústa a nakonec přikývla, přestože jí celá ta situace připadala naprosto absurdní. Možná že toho paní Wintersová moc vypila nebo trpěla nějakým druhem mozkové nedostatečnosti.

Sarah zrychlila, aby stačila vysoké ženě. „Slečno Ellingtonová, nemusíte mi tu galerii ukazovat. Peter už mi slíbil, že mě tam po večeři vezme.“

„To je od něj skutečně milé.“ Použila stejný tón jako paní Wintersová. Ironický. Chladný. Nevěřící. Slečna Ellingtonová položila ruku Sarah na rámě, provedla ji kolem skupinky žen, chichotajících se v salonu, a vedla ji do předpokoje.

„Povězte mi, slečno Meachamová, jak dobře znáte pana Hatche?“

Sarah nebrala tón druhé ženy vážně a upjatě odvětila: „V posledních týdnech jsme se velice sblížili. Je ke mně ohromně pozorný.“

„O tom nepochybuju.“

Přešly do knihovny, kde narazily na prince regenta, jak si připíjí se svými oblíbenci. Páni, ten byl ale mohutný. A také hlučný, neboť jeho hlas rezonoval celým pokojem. Obě ženy se rychle poklonily a hned poté táhla slečna Ellingtonová Sarah přes místnost ke dveřím na galerii.

Teprve u nich se zastavila a pohlédla na Sarah: „Určité věci musíte vidět, abyste jim uvěřila, třebaže ten pohled může být velice bolestivý.“

Na to neměla Sarah žádnou odpověď, neboť jí připadalo, jako by všichni kolem ní zešíleli. Možná to mělo na svědomí dobré jídlo, pití a neobvyklá výzdoba. Zdálo se, jako by se na celé to místo sneslo jakési kouzlo.

Slečna Ellingtonová si nakonec vzdychla a pokynula Sarah, aby vešla do galerie jako první.

Sarah se zamračila a pocítila, jak ji sevřel zvláštní strach. Nakrátko zaváhala. Co když Peter není takový, jak si ho představovala.

Ne, pomyslela si rozhodně. To je směšné. Nikdy by neučinil nic, co by jí ublížilo.

Měsíc vrhal měkké světlo na ozdobné stromy, rostliny a květiny na galerii a vytvářel kouzelné, magické efekty. Vidíš? pomyslela si. Tady se nemáš čeho bát. Je to tu pokojné a romantické.

Sarah otevřela ústa, aby řekla slečně Ellingtonové, že by dala přednost tomu, dokončit tu prohlídku s panem Hatchem, když její pozornost přitáhl tichý šepot. Přicházel z temného kouta galerie, kde stála jakási dvojice ve vášnivém objetí.

Sarah strnula.

Dech se jí zasekl v hrdle.

Rozevřela oči dokořán.

To není možné, pomyslela si. Ale to nepříliš dobře padnoucí sako a hnědé kalhoty by poznala kdekoli.

Peter.

Ne!

Blokoval jí pohled na ženu ve svém náručí, z níž viděla pouze ruce, které objímaly Petera kolem krku a projížděly mu ještě nedávno dokonalým účesem. Žena zavzdychala blahem, když jí sjel polibky z úst na hrdlo a odhalil tak spoustu světlých kučer.

„Nikdy mi nezáleželo na jiné ženě, drahoušku,“ ozval se Peterův hlas. „Mé srdce jsi získala ty a jenom ty.“

Drahoušku. Ta slova jí hřměla v hlavě jako řádění zuřivého býka a podpálila rozčilující myšlenky a city. To je její oslovení. Její muž. Její místnost.

Až na to, že to nebyl její muž. Už ne.

Svině.

Sarah nebyla schopná odtrhnout oči od té scény. Několikrát se zhluboka nadechla. Ale nic jí to nepomohlo. Čím déle sledovala, jak se ti dva k sobě vinou, tím víc zuřila. Zaťala čelisti a ruce zaťala v pěst. Co si to dovoluješ, Petere Hatchi?

„I ty máš mé srdce,“ zaslechla bezdechý ženský hlas. Sarah se mohla jen domnívat, že se jedná o modrookou dívku, s níž Peter ještě před deseti minutami tancoval. Jak ji paní Wintersová nazvala? Slečna Tillisová?

„Řekni mi, že pro tebe nic neznamená. Řekni mi, že je ošklivá a hloupá jako slepice.“

„Slečna Meachamová je přesně to, a ještě mnohem víc,“ mumlal a znovu se zmocnil úst slečny Tillisové.

Sarah spadla brada. To mluví o ní?

Krev jí začala vřít, až hrozilo, že jí snad vystříkne z těla. Každičkou částečkou své duše toužila toho muže napadnout a ztlouct ho do bezvědomí. Tělo se jí chvělo, jak s tím nutkáním bojovala. V uších jí zněl hlas její učitelky.

Nikdy nedovol, aby tě ovládl tvůj temperament. Musíš být lepší.

Sarah byla lepší. Lepší než pan Peter Hatch a určitě lepší než ta běhna, kterou nepřestával líbat. Slušně vychovaná dáma by nikdy nenapadla muže, třebaže by si to sebevíc zasloužil. Místo toho by důstojně odešla, a našla si jiný vznešenější způsob, jak se pomstít.

Slečna Tillisová se udýchaně zachichotala. „Je od tebe velice nelaskavé, žes ji nechal na tanec před večeří bez partnera.“

„Velice nelaskavé,“ opakoval Peter jako zamilovaný idiot.

„Uvažuju, co si asi pomyslí, až přijdeš na večeři a přivedeš si tam mě?“ Znovu se zachichotala.

„Mně je to jedno,“ zašeptal.

Slečna Tillisová mu přejela prsty po pažích a znovu ho objala kolem krku. Stoupla si na špičky a otevřela krásné modré oči, jež tady v přítmí byly temně modré. „Tak půjdeme dovnitř? Mám pořádný hlad.“

V té chvíli se její zrak střetl se Sařiným. Slečna Tillisová strnula a vyjekla vysokým, pištivým hlasem: „Petere, slečna Meachamová je…“

„Slečna Meachamová ať jde k čertu,“ zavrčel Peter a znovu se ji pokoušel políbit na ústa.

V té chvíli se něco v Sarah zlomilo – a to něco ji přimělo zapomenout na instrukce a rady její učitelky. Vykročila k nim s jedinou myšlenkou v hlavě: Slušné mladé dámy ať jdou k čertu.

Zdálo se, že si pan Hatch uvědomil, že něco není v pořádku, a konečně se podíval přes rameno. Spatřil Sarah právě v okamžiku, kdy trhla rukou dozadu a poté s ní švihla dopředu a uštědřila mu nejsilnější ránu, kterou kdy komu dala. Byla to vlastně jediná rána pěstí, kterou kdy komu dala, vložila však do ní celou svou duši. Její pěst tvrdě dopadla na jeho obličej, až jí z toho vystřelila do sevřených prstů bolest.

Peter zasténal a v šoku se k ní otočil. Ruka mu vzlétla k nosu, z něhož se mu spustila krev.

Slečna Tillisová zaječela a natlačila se do rohu jako beztvárná medúza.

Sarah udělala krok dopředu, aby mu dala ještě jednu ránu, ale nakonec si to rozmyslela a místo toho ho pořádně kopla do lýtka. Když to u něj nevyvolalo další zasténání, zvedla si trochu sukně a zamířila nohou výš. Otcův mladý čeledín ji jednou naučil, kam kopnout kluka, když ho chce dostat na kolena.

To fungovalo dokonale.

Peter zasténal a zlomil se v pase. Jednou rukou si držel krvavý nos a druhou se kryl níž. Slečna Tillisová znovu zaječela, ale záštiplný Sařin pohled ji umlčel.

„Zešílela jsi?“ našel Peter konečně hlas.

„Ano.“ Sařin hlas zněl kupodivu kontrolovaněji, než se cítila. Zvedla bradu a vrhla na něj pohled ostrý jak dýka. „Nejste pro mě nic než slizký, fňukavý, ropuchami se živící sup, pane Petere Hatchi. Pokud už vás nikdy neuvidím, nebude to ještě dostatečně dlouho.“

S těmito slovy na rozloučenou se otočila na podpatku a byla připravená skončit s Peterem Hatchem, galerií i s celým večírkem.

Zjistila však, že má obecenstvo. Obklopovala je velká skupina lidí a v samém jejím středu stál vedle slečny Ellingtonové sám princ.

2. kapitola

Normální, rozumná žena by při pohledu na tolik zděšených tváří přišla k rozumu. Poprosila by prince, aby jí odpustil, a rychle by se omluvila, než by přivolal sloužící, aby ji vyvedli ven.

Tak to měla udělat i Sarah.

Bohužel ji stále ještě ovládal pocit vzpoury.

Proč bych se měla starat o to, co si kdo myslí? Oni se nestarají o můj názor a rozhodně jim nezáleží ani na mně. Jsou tu, jenom aby zírali, soudili a získali dobrou munici pro klepy.

Sarah stále ještě pod vlivem postoje, ať táhnou všichni k čertu, přišla k princovi, uklonila se a požádala ho, jestli by jí půjčil svou napůl vypitou sklenku s vínem. Samozřejmě že to řekla zdvořile. Byl to, koneckonců, princ z Walesu.

S úsměvem a zábleskem v očích jí sklenku podal.

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ přijala ji Sarah.

Princ nejspíš očekával, že ji vypije, aby si pozvedla náladu, ona se však ještě jednou přiblížila k hroznému panu Hatchovi. Uspokojovalo ji, že světlé lokny má nepřitažlivě rozcuchané a kolem prolhaných úst má rozmazanou krev. Potřeboval to ještě naposled vylepšit.

Rozevřel oči dokořán a ruka mu vzlétla před obličej, když mu se spokojeným úšklebkem vystříkla víno do obličeje.

„Jsi horší než saň!“ zařval.

Sarah přijala urážku s drzou úklonou a řekla: „Přesně tím je pro vás slečna Meachamová, pane. Dobrou noc.“

Se vší důstojností, jíž byla schopna, vrátila Sarah pohár princi. „Máte to tu krásné, Vaše Veličenstvo. Bylo mi potěšením.“

Zachechtal se, až se mu velké břicho třáslo. „Ne, ne, potěšení je na mé straně, mademoiselle.“

Sarah se rychle rozhlédla po místnosti, kudy by mohla odejít, protože dveře blokoval stále narůstající zástup diváků a ona se odmítala tlačit mezi nimi. Už nadělala dost škody. Místo toho jí padl zrak na velké otevřené francouzské okno vyhlížející na hlavní třídu Steine.

Má se toho odvážit?

Už se setmělo, což mohla využít k tomu, aby ji tma pohltila a skryla před všemi zvědavými pohledy. Sarah nemohla odolat. Se vší vznešeností, jíž byla schopná, přešla galerií, vyklouzla oknem ven a zmizela ve tmě.

Čím víc se zvyšovala vzdálenost mezi Sarah a pavilonem, tím hůř se cítila. V mysli se jí míhaly útržky scény v galerii.

Rána pěstí do jeho nosu.

Tvrdé kopnutí do slabin – a ještě k tomu s vyhrnutými sukněmi.

Její šílený slovní výpad.

Vypůjčený pohár s vínem. A nejen tak nějaký pohár – byla to sklenka prince, vládce Anglie a Sařina budoucího krále.

Náhle na ni jako gilotina dopadl plnou vahou důsledek jejích činů. Hned první den ve společnosti spáchala vlastní společenskou sebevraždu. A možná zničila i pověst otce a sestry.

Bůh jí pomoz. Co to udělala?

Sarah se nadechovala hlubokými doušky a snažila se uklidnit.

Alespoň teď znám pravdu.

Alespoň Peter vypadal také jako hlupák.

Alespoň… Sarah se snažila vymyslet další pozitivní věci, ale nic už ji nenapadalo.

Alespoň jsem nebrečela, pomyslela si nakonec, když jí vhrkly slzy do očí.

Jak mohla být tak slepá? Byla si tak jistá tím, že Peterovy pozornosti jsou upřímné, tak jistá, že její honba za manželem skončila ještě dřív, než ve skutečnosti začala. Dokonce už si promýšlela i jména pro jejich budoucí děti: Wiliam Peter a Charity Bethia. Sarah se vždycky líbilo jméno Charity.

Byla ostuda, že neměla v této chvíli v sobě ani kousek vlastnosti, jež se skrývala pod tímto jménem – tj. křesťanské lásky.

Nenávidím tě, Petere Hatchi. Nenávidím tě.

Rozhněvaně si setřela slzy a opovrhovala jimi téměř tolik, jako opovrhovala mužem, jenž je vyvolal. Co s ní teď bude? A co bude s jejím otcem a sestrou? Těch se budou lidé nevyhnutelně také stranit.

Bethia měla před sebou ještě pět let, než dosáhne věku, kdy by měla být uvedena do společnosti. Třeba do té doby už lidé na tuto hroznou noc zapomenou.

Koho se tím snaží přesvědčit? Je to marná naděje. Pokud se dá věřit Sařině učitelce, vyšší společnost nikdy nic nezapomene. Drží se skandálu jako nevyčíslitelného rodinného dědictví a vždy je připravena seknout, přezírat a ostrakizovat.

Sarah se mračila do tmy a cítila se naprosto zoufale. Její jedinou nadějí bylo, že se otec jednoho dne znovu ožení s nějakou slušnou šlechtičnou a že její nová macecha řádně uvede Bethii do společnosti.

To by se mohlo stát.

To se musí stát.

Za ní se ozvalo rachocení kočáru a Sarah ustoupila z vozovky. Šlápla přitom nohou do ledové louže.

Zamumlala neslušnou nadávku a zamračila se na kočího.

K jejímu rozčarování zastavil kočár vedle ní a kočí se dotkl klobouku. Se skřípotem se otevřela dvířka kočáru a vykoukla ven hlava slečny Ellingtonové.

„Haló, slečno Meachamová. Nesvezla byste se s námi? Zdá se, že se ubíráme stejným směrem.“

Sarah si třela paže a přála si, aby si nevybrala ten zbabělý útěk z pavilonu. Kdyby se protlačila davem a odešla normálně, mohla by si vyzvednout svůj šál. Tváře i paže už dávno mrzly a prsty na levé noze, nyní mokré, jí začaly trnout.

Ačkoli by moc ráda přijala nabídku ke svezení, neměla v úmyslu vstoupit do kočáru s někým, jako je slečna Ellingtonová. Ta žena nebyla její přítelkyně. Přítelkyně by Sarah řekla, s čím se v galerii setká. Varovala by ji, nebo by ji na to alespoň nějakým způsobem připravila.

Místo toho hodila slečna Ellingtonová Sarah přímo do rozbouřeného moře, aniž se jí vůbec zeptala, jestli umí plavat.

Sarah neplavala. Neudržela ani hlavu nad vodou. Klesla rovnou ke dnu a topila se, zatímco slečna Ellingtonová stála vedle a vše sledovala.

„Ne, děkuju vám,“ odtušila Sarah, zvedla sukně a vyrazila vpřed. Domov už nebyl moc daleko. Ještě asi dvacet minut nebo tak nějak a bude se moci ohřát u hořícího ohně.

„Ne, Chelle, to nesmíš,“ zvolal neznámý ženský hlas v kočáru.

„Za okamžik se vrátím.“

Sarah se ohlédla a viděla, že slečna Ellingtonová vystupuje z kočáru. Když kočí spatřil, co má v úmyslu, seskočil z kozlíku. „Prosím, slečno, dovolte.“

Ale slečna Ellingtonová už stála na zemi a její azurově modré sukně v měsíčním světle jemně zářily.

„Roddy, zatím dokonale zvládám výstup z kočáru bez pomoci, a ty, Susan, zůstaň, prosím, uvnitř. Chci se na chvíli projít se slečnou Meachamovou.“

Kočí se nesouhlasně zamračil, ale stejně se dotkl klobouku. „Dobře, slečno. Pojedu s kočárem za vámi.“

Sarah se zakabonila a pokračovala v chůzi. Byla stále víc uražená, když ji slečna Ellingtonová dohonila a srovnala s ní krok. To je hrozné, jak má ta ženská dlouhé kroky.

„Budete muset utíkat, pokud se mě chcete zbavit,“ pravila.

„Dámy neutíkají,“ odsekla Sarah.

„Taky nerozdávají rány pěstí, nekopou ani nevylévají na muže víno.“

„Není třeba mi říkat to, co už vím,“ odtušila vztekle Sarah.

„Potom vám raději řeknu, co nevíte. Po vašem, ehm… zajímavém odchodu Prinny informoval pana Hatche, že by se měl zachovat slušně a bez prodlevy se oženit se slečnou Tillisovou.“

Jak nádherné, pomyslela si posměšně Sarah. Muž, který právě zničil její sny, získá přesně to, co chtěl – blažené spojení se ženou, které právě vyznal lásku. „Nesmím zapomenout pogratulovat šťastnému páru.“

Slečna Ellingtonová přeskočila louži. „Ach, ti spolu dlouho šťastni nebudou. Manželství vyžaduje loajalitu a odevzdání se.“

Sarah se zamračila, protože to nechápala.

„Tahle politováníhodná dvojice hraje už přes dva roky opakující se hru na kočku a myš – spoléhá přitom na důvěřivé lidi, jako jste vy, aby to pro ně bylo zábavné. Chvíli jsou jeden do druhého šíleně zamilovaní, ale potom to jednoho z nich unaví nebo se zakouká do někoho jiného. Rozejdou se, dokud jeden z nich nezačne žárlit a nepoužije nějakého nevinného chudáka, aby získal zpět toho druhého. Zdá se, že zatím to vždycky fungovalo, nejspíš proto, že jsou oba stejní hlupáci.“

„Jak je od vás laskavé, že mě o tom informujete nyní.“ Sarah zrychlila a přála si, aby slečna Ellingtonová znovu nastoupila do kočáru a nechala ji být. Ta však místo toho chytila Sarah za paži a přiměla ji k zastavení.

„Mrznete,“ poznamenala. „Cítím to i přes své rukavice.“

Sarah se jí vytrhla. „Na tom nezáleží.“

Slečna Ellingtonová na okamžik zvedla oči k nebi, možná dokonce protočila panenky. Sarah si tím nebyla jistá.

Poté slečna Ellingtonová s povzdechem pravila: „Omlouvám se, slečno Meachamová. Opravdu. Neměla jsem vás nechat vejít na galerii, aniž bych vás předem varovala. Bylo to ode mě necitlivé, to vím. Ale než mě příliš drsně odsoudíte, prosím, uvědomte si, že loni v létě byla na tom moje mladší sestra úplně stejně jako vy. Přijela mě na léto navštívit a pan Hatch s ní flirtoval, okouzlil ji a ukradl jí srdce. Byla si jistá tím, že ji zanedlouho požádá o ruku, a já jsem to schvalovala. V té době to vypadalo, že je pro ni ideální partner. Teprve když jsem na něj a slečnu Tillisovou narazila na jedné zahradní slavnosti, uvědomila jsem si, jak jsme obě byly naivní a pošetilé.“

Sarah se otřásla a pohlédla slečně Ellingtonové do očí. Pokud to byla pravda, jak to, že předtím nikdy neslyšela o Hatchových zhýralých způsobech? Už devět let považovala Brighton za svůj domov. Nebyla sice oficiálně uvedena do společnosti, ale nebyly jí úplně lhostejné novinky ani klepy. Jedno odpoledne týdně trávila v obecní knihovně a čerpala odtud znalost mnoha věcí.

Nebo si to alespoň myslela.

„Neviděla jsem důvod, abych vás varovala předem,“ pokračovala slečna Ellingtonová. „Pan Hatch hraje velice přesvědčivého nápadníka a podle toho, jak jste na něj celý večer hleděla, bych řekla, že už vás chytil do svých sítí. Proč byste věřila úplně neznámé ženě, když ani já jsem to kdysi nepovažovala za možné? Proto jsem se rozhodla, že nejlepší bude vyhnout se hádce a nechat vás, abyste se o pravdě přesvědčila sama.“

Sarah musela připustit, že by pravděpodobně neuvěřila, že je pan Hatch schopný takové zrady. Stejně jako předtím slečna Ellingtonová i Sarah si byla jistá, že je to pouze otázka času, kdy ji požádá o ruku.

Už je jí skoro dvacet let a pořád je tak naivní. Ach jo!

„Pamatujte na má slova,“ pravila slečna Ellingtonová. „Svazek mezi nimi jim přinese pouze utrpení.“

Utrpení. Sarah si musela přiznat, že zvuk toho slova se jí líbí. Samozřejmě že by tomu tak nemělo být. Měla by se snažit nastavit druhou tvář, odpustit a zapomenout. Ale za současného stavu mysli nebyla schopná se donutit k něčemu takovému – ne, pokud utrpení s sebou přinese spravedlnost.

Možná by měla přestat smýšlet ošklivě o slečně Ellingtonové.

„Paní Wintersová vás požádala, abyste mi to ukázala,“ pravila Sarah, jež si uvědomila, že ze všech lidí se ji právě její gardedáma – Peterova teta – pokusila určitým způsobem varovat.

Slečna Ellingtonová přikývla. „Domnívám se, že se snaží napravit minulé křivdy. Poté co jsem poslala sestru se zlomeným srdcem dostavníkem zpět domů, navštívila jsem paní Wintersovou a pustila jsem se do ní. Docela se s mou sestrou skamarádily a já jsem se na ni zlobila, že ji nevarovala a nechala ji padnout do spárů pana Hatche. Paní Wintersová měla sestru varovat, a já jsem jí to také řekla. Poté jsem se vyřítila ven a od té doby jsem s ní nepromluvila – až do dnešního večera. Myslím, že se vám snažila pomoct tak, jak nepomohla mé sestře.“

Vítr uvolnil několik kučer ze Sařina účesu a vrhl jí je do tváře. Obtočila si paže kolem sebe, jelikož nyní už byla úplně promrzlá. „Aha.“

„Věříte mi? Popravdě řečeno, slečno Meachamová, kdybych věděla, jak úžasně zareagujete, neodvedla bych vás na galerii. Odtáhla bych vás do odpočívárny a držela vás tam zavřenou, dokud byste neuznala, že mi věříte.“

Sarah si odfrkla, ačkoli na tom nebylo nic humorného. „Kdybyste to udělala, mohla byste tu ránu pěstí a kopanec slíznout vy.“

Slečna Ellingtonová se zachichotala. „Myslím, že jste mu zlomila nos a velice pravděpodobně jste ho obrala o schopnost reprodukce. Svět je vaším dlužníkem.“

Sarah zasténala a skryla si tvář v dlaních. „Už se nikdy nebudu moci ukázat na veřejnosti, že?“

„Ach, tak hrozné to zase není,“ opáčila slečna Ellingtonová. „Vlastně to možná vůbec nebude hrozné.“

Sarah pomalu spustila ruce, ale nedovolila si doufat. „Co tím chcete říct?“

„Poté co Prinny pokáral pana Hatche, chtěl se napít ze svého poháru, ale uvědomil si, že je prázdný. Nato se smál a smál a prohlásil, že bude muset zvát půvabnou slečnu Saň od této chvíle na všechny své večírky. V životě se prý tolik nepobavil.“

„Slečnu… Saň?“ vyjekla Sarah.

Slečna Ellingtonová se zavěsila do Sarah a táhla ji ke kočáru. „Existují i horší jména, kterými vás mohl nazvat.“

„Jmenujte mi jedno,“ vyzvala ji Sarah.

„Ach, nevím. Třeba slizký, fňukavý, ropuchami se živící sup,“ opáčila slečna Ellingtonová s úsměvem.

Sarah se trochu usmála a na chvilku cítila, jak se tíha jejích pochyb zmírnila. Ale netrvalo to dlouho. Nakonec musela přijmout svůj osud.

„Až se princ ráno probudí a vyprchá z něj účinek alkoholu, dostane rozum.“

„Možná,“ přisvědčila slečna Ellingtonová, zatímco kočí slezl z kozlíku, aby jim pomohl nastoupit do kočáru. „Nebo možná najednou zjistíte, že jste docela populární v tom nechvalně známém smyslu. Já bych si na to vsadila.“

Sarah nastoupila do kočáru a kývnutím pozdravila druhou ženu. Předpokládala, že je to společnice slečny Ellingtonové. „Slečno Meachamová, dovolte, abych vám představila paní Bromelyovou, ředitelku školy pro mladé dámy, kde učím. Paní Bromelyová, toto je slečna Meachamová.“

Obě ženy měly možnost se jen krátce pozdravit, než se slečna Ellingtonová vrátila k hlavnímu tématu. „Věřím, že se brzy stanete senzací, slečno Meachamová, což nás vede k další věci – vašim vlasům. Odpusťte mi, že mluvím tak otevřeně, ale byla byste ochotná změnit účes?“

Ruce Sarah vylétly k jejím kudrnám. Vtom si uvědomila, že většina z nich unikla z účesu a nyní jí visí zcela neuspořádaně kolem obličeje. Dobrotivé nebe, kdy se to stalo? Doufala jen, že to nebylo dřív, než opustila pavilon.

„Obávám se, že s tím se nedá nic dělat. Mé vlasy mají svou vlastní vůli.“

„To určitě,“ souhlasila slečna Ellingtonová. „A proto se je nesmíte snažit zkrotit.“

„Tomu… nerozumím.“

„Porozumíte tomu zítra dopoledne, až vás navštívím. Ukážu vám, jak jich využít k vašemu prospěchu. Až princ znovu uvidí ohnivou a zábavnou slečnu Saň, zatouží z vás učinit svůj nový úlovek.“

Sarah přitom pokrčila rameny. Princ mohl být bohatým nástupníkem krále, ale byl tlustý, celkově nepřitažlivý a dost starý na to, aby byl jejím otcem.

Pokud však má slečna Ellingtonová pravdu a její odsouzení by se mohlo nějakým způsobem změnit na pozvání od prince, Sarah by ráda přijala jakoukoli pomoc, kterou jí může nová přítelkyně nabídnout.

„Brzy budete předmětem hovoru ve vyšší společnosti a muži budou stát ve frontě, aby se vám mohli dvořit,“ slibovala slečna Ellingtonová.

Ještě před hodinou či dvěma by se Sarah líbilo, kdyby muži měli stát frontu na to, aby se jí mohli dvořit. Nyní však s nimi nechtěla mít nic společného. Po tomto večeru mohl být její ctitel sebehezčí či sebekouzelnější, nikdy nebude dost hezký a okouzlující na to, aby ji uvedl v pokušení.

Od této chvíle bude její mysl vládnout jejím citům. Bude čelit nadcházejícímu dvoření s opovržlivě zvednutým horním rtem, přijme svou novou reputaci jako slečna Saň a prožije zbytek života volná před nástrahami jakéhokoli muže.

Nikdo už ji ničím neobalamutí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pět polibků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.