© Pavel Hewlit, 2022

© Nakladatelství JOTA s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-067-1

Věnováno Haně Smekalové a Evě Krupičkové.

Ženám, které nechaly dětské šatečky v časech zla.

NamouVěru.

Vážený čtenáři,

chci vám vyprávět příběh z války. Příběh o trochu jiném konečném řešení. A chci ho vyprávět, i když jsem nic z toho nezažil a narodil jsem se dlouho po jejím konci – dokonce tak moc, že jsem i tu další válku, které se říkalo „studená“, prožil až na jejím samotném konci.

Myslím si, že o válkách se mluvit má. Ne kvůli tomu, jaké jsou (vždycky jsou strašné a ti, co je zaviní, zůstávají většinou nepotrestáni a namísto nich umírají obyčejní lidé a matky ztrácejí své děti), ale má se o nich mluvit, aby ostatní věděli, jak je vnímáme, protože podle toho se taky ukáže, jestli nás nějaké další čekají.

Nejsem ani Žid, a ani nevím o tom, že bych měl židovské předky, a proto jsem z mnoha stran slyšel, že bych se do podobných příběhů neměl pouštět. Prý mi podle jiných chybí „dostatečné přilnutí k celé tragédii“, a nemohu tedy holocaust pochopit. Jako by se na hromadném vraždění nevinných lidí dalo něco chápat.

Někdo jiný však o tom řekl něco podobného jako já před chvilkou o válkách. Je důležité, co si o TOM myslí lidé, kteří TO nezažili. Podle TOHO můžeme očekávat takovou nebo onakou budoucnost. Má pravdu.

Stejně tak ji má i člověk, který mi říkal, že já válku vždycky uvidím zkresleně, a i když jsem dávno dospělý, uvidím ji jakoby dětskýma očima – v otázkách války budu dítě pořád.

Příběhy o válce vyprávěné dětmi nejsou nic nového. Někteří kritici považují tento postup za přímočarý a nejsnadnější způsob, jak vyvolat u čtenářů nejsilnější emoce. Četl jsem i spojení: nejrychlejší tah na branku.

Ano, dětské příběhy zasazené do tragických událostí jsou takové. Puška mířící na dítě vyvolá úplně jiné pocity než puška mířící na dospělého člověka. Tyto příběhy mají však ve většině případů jednu nevýhodu – hrdinové stárnou a na situace mění pohled. Ale samotná válka netrvala „jenom“ šest let. Některé války začaly dřív a skončily později než ta „velká“.

Chci-li tedy, vážený čtenáři, psát o válce celé, o celém tom dění jedním pohledem, nesmím během ní zestárnout ani o den. Pokud se to zdá nemožné, nemožné to není.

Existují mezi námi lidé, kteří to umějí. Nestárnou, a ne že by se stárnutí báli. Prostě se tak narodili a v určitém věku zůstali. A ani to neřeší. Jsou vedle nás vyvolení.

Budu tedy vyprávět příběh. Budu ho vyprávět možná „zvláštně“, očima vyvoleného. Ukážu svět, ve kterém budou válečné zážitky působit o něco hrůzněji, než jak tu hrůzu znáte z dějepisu.

Právě proto hrůzněji, že bude v těch zvláštních očích skoro nevinná.

Ještě vteřinku.

Příběhy nepřicházejí jenom tak, a dokonce si myslím, že přicházejí už hotové a jenom hledají někoho, kdo by je vyprávěl.

Následující krátký příběh, vlastně taková zvláštní pohádka, byl na začátku celého mého vyprávění – takový první impuls, než za ním dorazil zbytek. První jiskřička Velkého třesku, co se skutečně stala. Jak ta jiskřička, tak události.

Nechtěl jsem, aby se příběh ztratil společně s lidmi, kteří ho zažili. Proto jej předkládám jako předehru věcem dalším. A taky proto, abyste si zvykli na zvláštní dospěle dětský jazyk, který teď po celý příběh v hlavě uslyšíte.

Princezny a pán, co má být tatínek

Dvě sestry, starší a mladší, obě v krásných šatečkách, snad až příliš na tuhle dobu, uvidí tatínka.

Dlouho ho neviděly. Pro mladší už „dlouho“ hraničí se zapomenutím. Ještě si na tatínka trochu pamatuje, jako třeba u vánočního stromečku nebo na koupališti, avšak chvíle se časem brousí a ztrácejí ostré kontury. Vzpomínky čím dál tím rychleji přecházejí do strnulých vzdálených obrazů.

Tatínek odešel. Říkal, že se vrátí – a on nikdy nelhal. I pánové, co za ním přišli na návštěvu, to říkali.

Jenomže se nevrátil. Nepřišel ani večer, když maminka zakrývala okna, což byla hra, která se hrála každý večer. Říkala, že dává do oken plachty kvůli utíkajícímu světlu – je ho prý málo, a proto se doma dobře hlídá. Holčičky vysvětlení pokaždé rozesmálo.

Tatínek nebyl doma ani další dny; u snídaně, u oběda, u večeře. Maminka říkala, že odjel za prací, jenomže starší našla ve skříni jeho kufr. A bez něj nikdy tatínek neodjížděl.

Tatínek nepřicházel. Snídaně, oběd, večeře – prázdná židle zastrčená za stolem.

Už ani procházky nebyly co dřív. Oběma dívkám se líbilo, jak tatínka s maminkou lidi kdysi zdravili a pánové zvedali na pozdrav klobouk – zvedali ho vysoko, žádné nadzvednutí jen tak, aby pod něj nenafoukalo, a lehce mávli dopředu.

Ale poslední dobou lidi moc nezdraví. Zato je kolem dokola plno Uniforem. Vyrostly jako houby po dešti a byly všude.

Ony jsou krásné, to ano, a jsou v nich krásní vojáci, usměvaví, až jim koukají zuby. Jenomže některým lidem se Uniformy nelíbí – a to poznáte. A některým ano. To taky poznáte.

Uniformy každého zdraví kouzelným slovíčkem: „Hajtl!“ Jakmile zaklínadlo řeknou, ruka jim vylétne vzhůru, jako by se chtěla dotknout nebe.

„Hajtl,“ řekne Uniforma a ruka vystřelí.

Děvčata a maminka Uniformy nezdraví. Děvčata by chtěla, ale nemají příležitost. Maminka je od nich žene pryč, že ani nezahlédnou úsměv na oholených tvářích.

Jednoho dne bytem voněla bábovka. Vůně byla zvláštní – jako by s odchodem tatínka na všechno padlo razítko dlouhého čekání na cokoli. Starší si pamatuje, že když dřív maminka pekla, zpívala si. Ten den však mlčela. Sypala bábovku cukrem a pak ji s talířkem zabalila a dala do košíku. Jako v pohádce O Červené karkulce.

Děvčata v červené nebyla, což neznamená, že by jim to neslušelo. Oblékla si nažehlené šaty s krajkovým límcem, bílé punčošky a střevíčky. Obě vypadají jako princezny, i bez korunky a šperků ze safírů a briliantů.

Šly ulicí. Maminka nesla košík. Nést ho chtěla starší, ale maminka ji uklidnila, že ho ponese později. Šly ulicemi se spoustou lidí, kolem projížděly tramvaje a samozřejmě chodily Uniformy.

Zabočily do ulice nedaleko jiné ulice, které se, bůhvíproč, říká náměstí, až došly k šedivému domu, před nímž stály tři Uniformy. Nestály jako sochy v pozoru s puškou přes rameno, tyhle se bavily a kouřily.

Na maminku a na děvčata se usmály a něco řekly. Promluvily rychle a děvčata nerozuměla. Zato maminka odpověděla a jedné Uniformě úsměv pohasl a místo něj se narodilo něco špatného.

Uvnitř budovy létala zvláštní vůně. Děvčata věděla, jak domy voní. Vůně mají co do činění se zdmi, s chodbami a schody – většinou vůně bývají studené, prašné, smísené z malých vůní místností a procházejících lidí. Jenomže tahle vůně měla v sobě něco navíc.

Možná ono navíc patřilo Uniformám, co chodily po schodech sem a tam a prsty třepotaly na slečny v krásných šatech.

Menší dobře věděla, že cítí něco zvláštního, ale málokdo by jí dokázal vysvětlit, jakou vůni má smrt. Že voní a páchne zároveň.

Maminka došla k Uniformě stojící pod schodištěm. Ukázala jí dopis a tiše rozmlouvala. Děvčata nerozuměla – některá slova jim přišla povědomá, ale dohromady nedávala smysl. Maminka prosila, ale Uniforma kroutila hlavou a ukazovala na písmena v dopise.

Přišla další Uniforma. Byla mladá, sotva odrostlá chlapeckému věku. Maminka dala starší holčičce košík. Přitiskla si kapesník na oči a na nos a koukala, jak je Uniforma vede pryč, jak se obě drží za ruce a mladší těžce našlapuje na vysoké schody.

Uniforma provedla děti chodbou a usadila je na lavici naproti dveřím. Čekalo se. Obě čekání nesnášely. Čekání je na nic. Mladší si stoupla na lavici a koukala z okna. Nic pořádného neviděla, pouze dům naproti.

Pak se u nich zastavila jiná Uniforma. Usmívala se, protože všechny Uniformy se přece usmívají. Vypadala jako milý pán, jelikož hned natáhla k malé ruku a řekla jedinou větu. Sice dohromady nedávala smysl, ale bylo v ní slovo tatínek.

Šly ke dveřím a prošly jimi do chodbičky a ta končila dalšími dveřmi. Když se otevřely, objevila se místnost, docela hezká, a uprostřed stál velký vyleštěný stůl a u něj seděl pán.

Starší sebou cukla a běžela k pánovi a dala mu pusu. On jí taky dával pusy a objímal ji a něco říkal. Mladší na pána koukala a nevěděla, proč sestra něco takového dělá. Podívala se na Uniformu a ta se víc usmála, doslova se rozsvítila, a zopakovala větu, v níž je slovo tatínek. Mladší nevěděla, proč Uniforma slovo říká, protože pán na židli jako tatínek nevypadal.

Byl hubený s bledou pletí, na níž narůstaly stíny lícních kostí, a oči se propadaly kamsi dozadu a kolem sebe měly šedé kruhy, které je posílaly ještě hlouběji do lebky.

Oblečení měl zvláštní. Oblek, jaký se nosí na ulici, jenomže vypadal, že je ušitý na někoho jiného, a pán i oblek věděli, že k sobě nepatří.

Malá netušila proč, ale nakonec se Uniformy pustila a nechala se obejmout a dát pusu a pána hladila po mastných a lepkavých vlasech.

Pán se ptal, co se děje doma. Ptal se na maminku a starší odpovídala a z košíku vyndala bábovku a hezky ji před pánem rozbalila jako dáreček. Pán se smál a říkal, jak je krásná, a ona ho pobízela, ať ochutná. Avšak pán říkal, že se na ni raději dívá a byla by věčná škoda ji hned nakrojit.

Mladší koukala a nemluvila a seděla na židli. Třepala nohama ve vzduchu a občas se podívala na Uniformu, která seděla v křesle nedaleko a četla si noviny. Když ji Uniforma viděla, pokynula hlavou, jako že ví, že se na něj dívá, a je ráda, že teď to vědí oba.

Starší mluvila a mluvila a bábovka zůstávala celá a pán si liboval, jak je pěkně pocukrovaná a připomíná zasněžené hory. Mladší na bábovku koukala a jako hory jí nepřipadala. Raději by ochutnala, jenže se neodvážila dovolit.

Potom přišlo loučení. Mladší se zdálo jako nekonečné. Těch pus a objímání a hlazení. Loučení ukončila Uniforma pohledem. Střetl se s tím pánovým a oba se protahovaly, jako by se přetahovaly a ani jeden nechtěl povolit.

Nakonec přišla mladá Uniforma a ty dva nekonečné pohledy nechala pro sebe a děvčátka odvedla zpátky za dveře a dolů k mamince.

Malé se šlo ze schodů hůř než nahoru a držela se Uniformy, ale než by na schody koukala, pozorovala Sestřičku a vzpomínala na pána, co ji před chvílí hladil po vlasech. Pořád jí něco vrtalo hlavou, až se musela sestřičky zeptat:

„A to byl náš tatínek?“

Sestřička odpověděla, ale odpověď zůstala kdesi na schodech a ztratila se mezi Uniformami a slečnami, rozplynula se do chodeb a nejspíš se dostala až k bábovce, kterou pán pořád obdivoval a kochal se s ní a viděl v ní obrazy světa za okny, kam nemůže.

Čas běžel a ukazoval svoje kouzlo proměny všeho a všech okolo – jediné skutečné měřítko pro čas samotný.

Z holčiček dívky, z té starší přímo mladší slečna. Uniformy vystřídaly jiné, veselejší – ale stále Uniformy. Světlo se před tmou nemusí schovávat a stíny v ulicích nevyhrávají a mění se na nažloutlé přítmí lamp.

Pán se vrátil. Přijel z Německa. Z místa, o němž dlouho nebude mluvit – avšak to je jedno. I jeho kouzlo času začarovalo a pán se pro všechny proměnil zpátky na tatínka.

V noci sice špatně spí, pořád sahá vedle sebe, jestli tam leží maminka, a na druhou stranu, jestli tam není někdo další, ale je doma. Je občas trochu zamlklý a kouká z okna do prázdna, ale je doma. Sice dcery peskuje, ale je doma.

Možná se ptáte, jak je peskuje. Není to obyčejné domlouvání, které dcery poslouchají. Tahle doba je jiná. Lidé prošli změnami, a proto některé běžné věci (a i běžné peskování) odešlo stranou a přišlo jiné.

Tatínkovi třeba vadí, když dcery jdou za maminkou a říkají, že mají hlad – tohle ho dovádí skoro k zuřivosti.

„Nééé, vy nemáte hlad!“ říká dcerám a prstem klepe o desku stolu. „Nemáte hlad! Vy máte chuť! A to je rozdíl. Hlad vypadá úplně jinak!“

Dcery nevědí, co říct.

Kouzlo jménem čas však umí všelijaké kousky, takže uplyne několik let a tatínek taky mamince říká, že má hlad, ačkoli má jenom chuť.

Některé věci čas úplně neskryje nebo nezmění (což není na škodu), a proto se čas od času objeví závan minulosti.

„Tati,“ ptá se starší slečna, „proč sis tenkrát na gestapu nesnědl tu bábovku?“

Po otázce se z tatínka na chvilku stane starší pán v nepadnoucím obleku.

„No, já o tý bábovce věděl dopředu,“ říká tatínek. „On ten esesák za mnou přišel a povídá: ‚Přišly za tebou, obě. Donesly ti bábovku. Kdo ví, kde to splašily. Možná tam bude i čokoláda. No, dobrota, chlapče, klidně se nacpi. Ale počítej s tím, že za každej drobek, kterej tu na stole najdu, ti vyrazím jeden zub. A budeme pokračovat, dokud všechny ty drobky neuklidíme.‘“

Potom se tatínek rozbrečí a obě dcery obejme a líbá. Já jsem na vás tak hrdý. Dcerky tolik nechápou, co se to s tatínkem děje. A pak povídá:

„Když jste odešly, přišel za mnou a říká: ‚Máš štěstí, že mě ti tvoji parchanti slušně pozdravili. Kdyby to neudělali, tak jsem tě dneska večer zastřelil!‘“

Sluníčko svítí

Měsíček taky

Hvězdičky tančí

Mráčky se mračí

Déšť zas padá

Kapiček sláva

... a dál už jenom zima

Kapitola Sluníčko
(je mi teplo)

Krvavé auto na konci ulice

Děda z tátovy strany byl básník. Psal často a hodně a po kapsách nosil notýsky s oslími rohy a co chvíli se na ulici zastavil, aby zapsal verš nebo poznámku. Dlouhé hodiny sedával v parku a tlustým plnicím perem zaplňoval řádky drobounkým písmem od okraje k okraji. Asi proto, že děda nerad čímkoli plýtval.

Míval prsty od inkoustu. Vypadaly jako ty šaty s velkými kytičkami, které nosila do parku mladá slečna Tarasová. Nikdy si je pořádně neumyl, jako by to ani nemělo cenu, protože na ně záhy čekala další dávka inkoustu. Mockrát jsem prsty viděl v posteli, když u nás spal. Bříška prstů měl položená na peřině jako na slavnostním polštáři, na němž se vystavují vzácné předměty nebo na něm leží nůžky, co přestřihnou pásku, aby kapela zahrála tudydy dů, tudydy dů.

Děda obdivoval svět. Alespoň si to myslím. Proč by o něm jinak psal? Aby si stěžoval? Aby mu nadával? Asi ne. Psal o každém dni, který prožil. Básně byly jeho deníkem světa.

„My básníci to máme těžký,“ říkával mi. Mluvil na mě málo, a jen proto, že kolem nás nebyl nikdo jiný, kdo by dědu poslouchal. Sedl jsem si na koberec jako poslušný pes a poslouchal.

Pro dědu jsem byl z nouze ctnost, to jsem viděl a věděl, a děda byl z nouze ctnost básnická, poněvadž když na básně přišla řeč, každý říkal, že děda je básníkem ne příliš dobrým, což znamená, že dědovy básně na čtenáře působí příšerně. Nejsou ani Popelkou, ani ošklivým káčátkem – naopak, každá jeho báseň zůstane ošklivá, i kdyby ji políbila fronta princů nebo princezen, a co je horší, nikdy nepřeskočí z notýsků do velkých knih a velkých sálů.

Ale já viděl a věděl, že tohle dědovi nevadí. Že on notýsky miluje tak, jak jsou, a že je má doma vystavené na čestném místě v knihovně, jako by byly skutečnými knížkami, a přidává k nim další a další a další, jako by se knihovna nadechovala pro něco velkého.

Asi byste řekli, že se děda za básníka spíš považoval, než jím skutečně byl – že se nestane opravdovým básníkem, dokud jeho jméno neuvidíte na hřbetu knihy nebo na vás nevyskočí ze stránky. Avšak mezi tím, co jste, nebo za co se považujete, nemusí být žádný rozdíl. Ostatně tohle jsem kolem sebe viděl a věděl pořád.

Mně se dědovy verše líbily a obdivoval jsem složitost slov a spojení, jaké si vymýšlel. Básně mi připadaly jako z jiného světa, kde věci musí být moc jinak. Ne z toho světa, kde slýchám o Sněhurce, která přijde k sedmi trpaslíkům, nebo ze světa, kde žijí bohové na kopci Olymp a lítá k nim posel Hermés, jak mi o tom vyprávěl táta. Jsou odněkud, kde nestojí ulice a parky jako u nás, ale všechno je zpřeházené a divné a lidé jsou tam divní taky:

Koleje vyjetých slov nacpaných do kapes

Jsou cítit potem celého zčernalého slunce

Všechno pod sebou zašlapeš

A v kaluži uvidíš modrého pulce

Neber ho do domu, není tvým hostem

Klidně ho zahoď ke starostem

Zůstaň, nehýbej se, falešníku

Ustel si a koukej spát

Nikdo víc ti nesmí dát

Děda mě neměl rád, ale mně to nevadilo. Asi věděl, proč mě rád nemá, a vina k tomu byla taková vzájemná. Asi jako když shodíte květináč z okna na ulici – je sice vaší vinou, že jste ho shodili, ale není vaše vina, že ho na okno před vámi někdo dal, jako by snad čekal, že do něj strčíte a pak dostanete na zadek.

Děda mi neubližoval ani mě netrestal, dokonce na mě nikdy nezvýšil hlas. Na rodiče, to ano, ale na mě samotného nikdy. Naopak. Když se s nimi bavil nahlas a já mu náhodou vlezl do pohledu, ztichl a mávl rukou.

Děda byl přímý člověk. Možná pro toho nedoceněného umělce v sobě. Nikdy si nic nenechával pro sebe, a cokoli si o vás myslel, řekl vám to.

Kdysi prý nadával strážníkovi před krámkem pana Habela. Já u toho sice nebyl, ale táta mi o tom vyprávěl. Nadával tak moc, že užíval ošklivá slova jako nějaký tulák, kterému nedáte minci na hraní, ale přitom mluvil klidně, jako by přál strážníkovi hezký den a ptal se na výsledky dostihů. Nadával vyrovnaným hlasem, a když mu slova už nestačila, přidal bouchání prsty přes strážníkovy klopy a hruď. Nakonec se mu snažil sebrat pendrek.

„A kde máme naše práva? Kde máme naše práva? No, kde jsou, ty úřade?“ ptal se děda klidně, ačkoli kůže na tváři mu prý zrudla jako kohoutí hřebínek.

Táta vyprávěl, že děda nadával klidně i potom, co se mu strážník vysmekl, vyrval dědovi pendrek z jeho uměleckých rukou a ranou mu vyrazil zub, a navíc přelomil lícní kost. Děda prý mluvil dál, přestože slova mumlal a skrze ně plival krev. Vyražený zub poskakoval po ulici a odrážel se od kočičích hlav a proskočil mezi nohama davu a v slunci zazářil jako perla.

Co bylo s dědou dál, táta neřekl. Snad odešel s tátou do ordinace, možná ležel na ulici a psal báseň. Zato vím, že děda si nedal pokoj, dokud ze sebe nedostal vše, ať ho trápilo cokoliv.

Se mnou se příliš nebavil, což ovšem neznamená, že mě nepoužíval jako téma. Mluvil o mně často, a mně se zdálo, že skoro tak často, jak psal. Mluvil o mně, kdykoli jsem seděl ve stejném pokoji s rodiči. Mluvil nahlas, jako bych byl horší než strážník na ulici. Máchal rukama, ukazoval na mě, hrozil mi, hrozil tátovi, hrozil mámě, hrozil babičce, která ho za prsty brávala a uklidňovala.

„Naše víra je čistá, je čistá!“ opakoval děda a mával rukama, až jsem se bál, že odletí pootevřeným oknem jako anděl v slušivém obleku. „Je čistá, čistá, a vy ji špiníte. A koukejte, tady to máte. Naše je čistá, a co vaše? No. Jaká už je?“ volal děda a významně se díval na mámu.

Mně volání a gesta připadala k smíchu. Jenomže jakmile jsem se usmál, děda vždycky na gestech přidal, jako by se mého úsměvu bál a potřeboval ho překřičet a přemávat.

Táta s mámou mlčeli a koukali na dědu a na babičku a babička koukala na ně a na dědu a mačkala mu ruce a opakovala: „No jo, no jo. Tak je takovej, no.“

Máma plakala. Ne pokaždé. Chodila po bytě, brávala do ruky věci, stírala pod nimi prach a pokládala je zpátky. Když k ní přistoupil táta a chtěl se jí dotknout, trhla sebou, usmála se, pak se usmála na mě, rozbrečela se a šla do jiného pokoje, tam co na zdi visel kříž a na něm pan Kristus, před kterým si děda vždycky div neodplivl.

Kdysi jsem dědu po mluvení nahlas viděl, a to odešel do koupelny. Funěl jako velké zvíře v zoo, co se drželo mříže a zubilo se a natahovalo velkou chlupatou ruku. Třísknul dveřmi, ale ty se nezavřely a udržely mezi futry mezírku. Připlížil jsem se a uviděl, jak sedí na okraji vany, nohy těsně nad podlahou, a udýchaný píše do notýsku. Prsty kmitaly a já viděl a věděl, že ze sebe dostává veškerou básnickou vášeň, protože kdyby to neudělal, síla by ho roztrhla a koupelna vybuchla.

A já se o dědu bál. Měl jsem strach, že když nestihne všechno napsat, možná přímo nevybuchne, třeba jenom praskne a vyčerpáním spadne do vany. Veškeré básnické z něj vyteče, a jestliže nohama ucpe výpusť, básnictví nateče až po okraj a děda se v něm utopí.

Děda se mnou nemluvil, avšak verše mi četl. Na přednes neměl notýsky, nýbrž velké srolované papíry. Když rodiče nebyli doma, ukázal na mě prstem a já viděl a věděl, že přišel čas, abych si sedl na koberec a poslouchal.

Občas poslouchala i Gréta, naše služka. Poslouchala jako mimochodem, protože u toho chodila po místnostech a stírala prach. Usmívala se. Nevím, jestli kvůli veršům, nebo přirozeně, pravdou je, že Gréta se uměla smát mnoha způsoby – jako by úsměvy měly odstíny.

Smála se, jako se směje kuřátko. Vyvalené oči a píp píp píp a cupitala a smála se na každou dečku a vázičku. A taky se smála jako vlčice a cenila zuby. Ne na tátu a mámu, ani na mě, ale cenila je a bylo vidět, že ji dečky a vázičky netěší, i kdyby byly sebekrásnější a dostaly ručičky a natahovaly se pro objetí. Vlčice nikoho neobjala a pořád se smála, jako by chtěla ke kůzlátkům do chlívku.

Co se týče dědy a básní, pochopil jsem, že je nečte pro mě nebo pro Grétu. Mě považoval za pouhou kulisu, protože děda při letmém zašustění papírů opustil náš obývací salon a ocitl se na pódiu obrovského sálu mlčícího v obrovském očekávání. Stál sám osvícený proudy světel před mikrofonem na štíhlé noze a vnímal hromady tlumených nádechů a výdechů a kupy párů nedočkavých očí.

Potom děda spustil. Pomalu, jako když se rozjíždí lokomotiva. Veršíky ze sebe soukal, jako by sám sebe vrátil do dětství a znovu se učil mluvit. A v dětství se učíte mluvit. Mě učí pan doktor Kvapil a říká mi bzzzzz a tůtůůůů a dudadýdadů a já se směju a pan doktor Kvapil taky, i když máma tak veselá není a musí mě vždycky pohladit, asi proto, aby se mi to bzzzzz a tůtůůůů a dudadýdadů v hlavě nechalo a možná abych ho panu Kvapilovi taky řekl.

Děda se však veršováním mluvit naučil. A jak stárnul, slova získávala plynulost. Věty tekly jako horský potůček a sál se pozvolna potápěl pod hladinu uspokojení, jak to říkal jeden pán, co obdivoval venku pochodující Uniformy.

Děda stárnul dál, stával se mužem, jako je třeba Old Shatterhand, a slova byla pevná a silná. Verše bubnovaly o stěny a děda byl každým slovem starší a moudřejší. Verše taky moudří a bezpochyby odhalují smysl života, bytí, cesty k Bohu, k vírám, ke spravedlivým rozsudkům nad životy, jak o tom u nás v obývacím salonu vypráví pan doktor Lang a na konci vyprávění se pokaždé zpotí a možná i rozbrečí a jeho žena Magda ho utěšuje a hladí po holé hlavě, jako by taky chtěla, aby mu tam zůstala nějaká slova.

Děda vypráví a jeho hlas je náhle pokorný, smířlivý. Mladická dravost je ta tam a hlas se srovnává se životem a sál ani nedýchá, aby náhodou nerušil.

Potom skončí. Papíry v ruce klesnou od očí ke kolenům a děda se rozhlíží po místnosti, jako by hledal všechny ty diváky. Jenomže jsem tam jenom já. Zadívá se na mě, potom na papíry a na mě a já vidím a vím, že až se na mě a na papíry dodívá, s kyselým úšklebkem odejde do kuchyně, aby Grétu požádal o kávu, kterou vypije tam, kde nebudu já.

A já zůstanu sedět na koberci a strašně moc budu dědovi závidět jeho sál s lidmi. I já bych chtěl stát na pódiu ozářený světly, za sebou stín na oponě jako šaty mladé slečny Tarasové, která v parku popíjí limonádu, a když se směje, ukazuje přední zoubky, jako by si hrála na veverku – a před sebou mikrofon a do něj budu mluvit jako děda nebo pan doktor Lang a moje verše se stanou něčím víc, očištěním, cestou k Bohu. Budou jako mýdlo, co smyje špínu z rukou, když s klukama stavím hráz z bahna a kamenů, a oni mě mají rádi a já jim občas řeknu bzzzzz a tůtůůůů a dudadýdadů.

Přednášel bych a lidi by ani nedutali, a dutání je, když pobíháte po obývacím salonu a hosté se na vás usmívají, přestože jim saháte do kapes, ačkoli táta a máma říká, že se to nedělá a chová se takhle jenom pan Zloděj Klika, který ve vinárně u pana Adámka švindluje s kartami a občas vybere kapsy lidem, co už nepijí a spinkají s hlavou na stole.

A říká mi to nejen máma a táta, ale i děda, a děda umí vyprávět. Nejenom básničky. Vypráví pohádky. Ale ne jako babička o dracích, Dupynožce, Strakatince nebo Železném Janovi. Dědeček vypráví úplně jiné a mně se moc líbí.

Vypráví o tom, jak žil byl, to je všude stejný, jeden kluk a ten neposlouchal svého tátu, přestože ho táta řezal, aby z něj něco pořádného vyrostlo. A to víte, když se řeže, tak prý z vás něco pořádného bude, ať chcete, nebo ne. Jenomže tenhle kluk asi nechtěl ničím pořádným být, a tak ho táta vyhnal a kluk se vydal do světa. Ale nepotkal tam pana Vševěda ani kouzelného stařečka, aby se s ním rozdělil o chleba a on mu za to splnil tři přání. Ani mravenečky nepotkal.

Potkal tam paní a ta mu moc prý pomotala hlavu. Pomotala ji tak moc, že kluk zapomněl na tátu a zapomněl na dědečka a pradědečka a zapomněl úplně na všechno, i na to, že patří do národa, který je vyvolený, a to je strašně moc. Když jste vyvolení, to nejste jen tak nějaký hej nebo počkej, to jste někdo a každý vás má rád. A nejen rád, ale musí vás i respektovat – a respektovat je, když vás pozdraví a smekne klobouk, přestože pak o něm slyšíte, že tenhle pán už by vás nejradši viděl na prkně. Asi skákacím, na plovárně.

A ten kluk na všechno zapomněl a tu paní si vzal za ženu, aniž ji musel vysvobozovat od draka, jak vypráví babička. A jelikož nic se nezapomíná a pan Bůh pana Abrháma všechno vidí, tomu klukovi a paní se narodilo dítě, které bylo jiné než ostatní. A bylo jiné než ostatní, aby ten kluk a paní věděli, že něco se dělat nemá, že pan Bůh pana Abrháma není jako jiný pan Bůh, co by všechno odpouštěl, ale je přísný a hodný jenom na toho, kdo ho poslouchá a má se před ním na pozoru.

A ta pohádka se mi moc líbila a já čekal, co se bude dít dál. Očima jsem žadonil o pokračování, ale děda ho nikdy nedovyprávěl. Mávl rukou a odešel pryč. Já za ním koukal a prosil ho, aby pokračoval, jenže on nepokračuje, ani když ho prosím a říkám bzzzzz a tůtůůůů a dudadýdadů.

Jsem z nouze cnost a příběhy si musím dokončit sám.

Psaní je na pohled jednoduché: čárka sem, čárka tam a rázem máte něco vznešeného. Sám si představuji, jak držím dědovo slavnostní pero a maluji slovo za slovem a píšu věty, které se v přednesu změní na něco kouzelného.

Jenomže mně se slova pořád pletou. Jsou zlomyslná a krutá, poněvadž slovo vidím a chci ho namalovat stejně, ale něco se stane. Pokazí se to, změní. Moje slova jako slova nevypadají. Spíš vypadají jako čáry, kterým je špatně a moc se kroutí.

Ty čáry mě mrzí a bolí. Cítím, jak ve mně ta bolest roste a jak sílí a jak vyskakuje ven a trhá papíry na kousky. A nejen papíry. Trhá knihy v policích, a když je nechce trhat, tak je chce vyhazovat a shazovat, jak to dělají stromy, když pláčou.

Je mi horko. Moc mi je horko, jako by bylo léto a měli jsme jít na plovárnu. A čím víc je mi horko, tím víc chci utíkat a strkat do těch všech rukou okolo. Cítím ve vzduchu něco odpudivého, skoro se mi chce z pachu zvracet.

Nejde, nejde – tak se to jmenuje. Nejde!

A to Nejde mě bolí. Cítím, jak ve mně NEJDE roste a sílí. Jak vyskakuje ven a trhá za mě papíry na kousky. A nejen papíry. Trhá knihy kolem a chce skákat, chce rozbíjet talíře, křičet, hýkat, a hlavně unikat rukám okolo, co mě chytají.

Pořád to Nejde nestačí. Pokud ho nemůžu drtit rukama, přidají se nohy a ty šlapají, jako by pochodovaly, levá pravá, levá pravá, levá pravá, dudadýdadů. Maminka z Nejde pláče, táta za mnou běží, jako bychom hráli na honěnou, a já chci vyhrát.

Nevyhraju. Táta mě povalí a maminka mi drží hlavu. Musí cítit, jak mi lebka poskakuje sem a tam, jako by i ona pochodovala, levá pravá dudadýdadů. Je mi horko, moc je mi horko. Maminka tiše zpívá. Moje hlava je zvětšená a já vnímám písničku jako hučení vodopádu. Byli jsme u něj a já chytal vodu do ruky a přišlo mi legrační, že se voda nenechá chytit.

Táta mě nese v náručí a dává mě do postele. Nad ní visí hlavy. Moc hlav, co se nade mnou naklání a vypadají, že nemají žádná těla, jen obrovské obličeje s vypoulenýma očima jako koule. Za nimi na poličce čekají tři letadýlka. Natahoval jsem se pro ně a doufal, že na křídlech od škaredých hlav odletím pryč.

Kolem je tma a Horko.

Tma bolí. Nejvíc na rukách a na zadku. Horko v té chvíli vítězí a mně připadá strašlivé. Prolézá tělem jako líná larva. Snažím se ji odehnat. Mlátím ji do těla a čekám, kdy pod kůží ucítím měknoucí kůži, jak larvu rozplácnu a uvnitř se rozlijí vnitřnosti a krev.

Z představy mrtvé larvy čerpám v Horku sílu. Mlátím rukama po těle a nevynechám kousíček kůže. Co kdyby chtěla utéct, jako kluk, co ukradl v krámku pana Mitchánka lízátko a utíkal ulicí a pan Mitchánek za ním volal: „Ty jeden lumpe, já tě chytím a tu prdel ti sesekám, že z ní budeš mít hadry!“

Ale nechytil ho, protože kluk utíkal jako střela a pan Mitchánek zastavil a zhluboka dýchal a pak proklel každého, koho uviděl, že mu nepomohl.

Obličeje nade mnou poulí kulovité oči a zbaběle utíkají do mlhy. Chci se s nimi prát. Tak proč utíkáte, zbabělci?

Bolest od jehel. Ruce, zadek, ruce, zadek, bolest, bolest. Jako když mě poštípaly divoké Včely. Chtěl jsem se s nimi kamarádit, aby mi pomohly, když bude třeba. Nesl jsem bonbón a chtěl jim ho dát jako dárek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyvolení stát se popelem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.