Všechno
modré
z nebe

Tout le bleu du ciel

© Poprvé vydané nakladatelstvím Librairie Générale Française, 2020
Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání s nakladatelstvím
Editions Albin Michel, Paris

Translation © Kateřina Štáblová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-065-7

Mému Émilovi s kouzelnýma očima

1

Petitesannonces.fr

Předmět: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Emile26

Datum: 29. června 01:02

Zpráva:

Jsem nevyléčitelně nemocný 26letý muž trpící předčasnou Alzheimerovou chorobou a rád bych vyrazil na cestu. Hledám dobrodruha, který se společně se mnou vydá na tuto poslední pouť.

Plán cesty doladíme společně: Alpy, jižní Francie, Pyreneje? K dispozici budeme mít karavan, ale je nutné počítat s občasnými pěšími túrami (poneseme batoh a stan). Je potřeba být v adekvátní fyzické kondici.

Odjezd: v nejbližším možném termínu. Délka cesty: maximálně 2 roky (podle odhadu lékařů). Možná méně.

Vlastnosti spolucestujícího dobrodruha:

Není nutné mít zdravotnické osvědčení, nepodstupuju žádnou léčbu a nevyžaduju zvláštní péči, mám dostatek fyzických sil. Duševně jsem zatím v pořádku (ale budou přicházet čím dál výraznější výpadky paměti).

Je potřeba mít cit pro přírodu.

Být připraven na poněkud nepohodlné životní podmínky.

Chuť sdílet dobrodružství s druhým člověkem.

Kontaktujete mě pouze e-mailem. Posléze si můžeme zavolat.

Émile si mne bradu. Je to zvyk, který má už od chlapeckých let a který se vrací pokaždé, když se zamyslí nebo je nerozhodný. Není si tím inzerátem jistý. Připadá mu chladný, nezúčastněný a taky trochu pitomý. Napsal ho jedním dechem, bez rozmýšlení. Je jedna hodina ráno. Už týden nespal, nebo aspoň skoro nespal. To psaní moc neprospívá.

Znovu si čte inzerát. Myslí si, že ve čtenáři zanechá pachuť čehosi. Něčeho hořkého. Ale říká si, že je to tak dobře, že je to dostatečně ponuré, aby to odradilo konvenční typy. Pouze dostatečně zvláštní člověk ocení neobvyklý tón Émilova inzerátu.

Od chvíle, kdy mu lékaři oznámili ten verdikt, se musí dívat, jak jeho matka pláče a otec zatíná zuby. Jeho sestře se zvětšují kruhy pod očima a chřadne. On ne. Přijal tu zprávu při plném vědomí. Je to forma předčasné Alzheimerovy nemoci, řekli mu. Neurodegenerativní onemocnění spojené s postupující a nevratnou ztrátou paměti. Nemoc nakonec zaútočí na mozkový kmen a zničí ho. Mozkový kmen řídí životní funkce: tlukot srdce, krevní tlak, dýchání… To je aspoň dobrá zpráva. Smrt si pro něj přijde rychle. Nejpozději do dvou let. Tak je to perfektní. Nemá chuť stát se přítěží, strávit zbytek života, ještě desítky a desítky let, ve stavu předčasné senility.

Nakonec už není tak hrozné ani to, že ho před rokem opustila Laura. S ní by to bylo všechno mnohem složitější. Opakuje si to už týden, od chvíle, kdy mu oznámili ten verdikt. Laura je pryč, už rok se neozvala. Ani jeden telefon. Neví ani, kde teď bydlí. A je to tak lepší. Aspoň ho k nikomu neváže žádné pouto. Může odjet. Může se vydat na cestu naprosto v klidu. Ne že by neměl vůbec nikoho… Jsou tady samozřejmě jeho rodiče, sestra Marjorie s manželem Bastienem a jejich dvojčata. Je tady Renaud, jeho kamarád z dětství, Renaud, který se právě stal otcem a hledá vhodný dům pro svou rodinu. Renaud jako otec a manžel… Život si s nimi neuvěřitelně zahrál! Ani jeden z nich by si na takový obrat nikdy nevsadil. Renaud býval malý tlouštík sedící v poslední lavici. Astmatický, alergický na arašídy a na hřišti naprosto k popukání. On byl naopak rozpustilý darebák, trochu rebel, bystrý a duchapřítomný. Při pohledu na ně si každý kladl otázku, proč právě ti dva jsou spolu. Malý tlusťoch a rebel. Renaud byl vždycky trochu v jeho stínu. A pak se během let všechno otočilo. K lepšímu pro Renauda. Nejdříve shodil deset kilo a pak se našel v práci: stal se logopedem. Proměnilo ho to. Potkal Laëtitii a teď je z nich rodina. Zatímco on, ten rozpustilý chlapec, teď poněkud sjel z cesty. Dvacet šest let a už není tak plný života. Nechal odejít Lauru…

Émile potřásá hlavou a opírá se zády do své kancelářské židle. Na sentimentální vzpomínání není vhodná chvíle, minulost je pryč. Teď je potřeba soustředit se na cestu. Na cestu, kterou si usmyslel už ve chvíli, kdy mu sdělili ten verdikt. Nejdříve se na dvě nebo tři hodiny poddal malomyslnosti, ale pak v něm vzklíčila ta myšlenka, že odjede pryč. Nemluvil o tom. S nikým. Ví, že by mu v tom chtěli zabránit. Jeho rodičům i sestře šlo hlavně o to, aby se přihlásil na klinické testy. Lékař jim to přesto řekl jasně: nemůžou ho vyléčit ani mu dopřát lepší péči, jde jen o to, aby se sami dozvěděli více o jeho vzácné nevyléčitelné nemoci. Nic, co by ho opravdu lákalo. Strávit své poslední roky v nemocničním pokoji a být předmětem lékařského zkoumání. Rodiče i sestra na tom přesto trvali. Ví proč. Odmítají přijmout jeho smrt. Upínají se k nepatrné naději, že lékařský výzkum a pozorování jeho nemoc alespoň trochu zbrzdí. Proč by ji měl chtít brzdit? Aby se prodloužil jeho život? Jeho senilita? To všechno už tady bylo. Raději odjede. Vyřeší si všechny potřebné záležitosti v naprostém utajení, nikomu neřekne ani slovo a odjede.

Už se mu podařilo zajistit karavan. Poslal peníze. Vyzvedne si ten vůz koncem týdne. Zaparkuje ho na parkovišti ve městě, dokud se mu nepodaří vyřídit i všechno ostatní, nechce v rodičích a sestře vzbudit žádné podezření.

S Renaudem ještě trochu váhá. Má mu o tom říct? Má se ho zeptat, co si o tom myslí? Neví. Kdyby byl Renaud svobodný, bezdětný, všechno by bylo jiné. Odjeli by spolu. O tom prostě není pochyb. Jenže všechno je jinak. Renaud má svůj život, své závazky. A Émile nemá chuť přizvat ho ke své poslední bludné pouti. Kdysi o tom společně snili. „Až dostudujeme, vezmeme stany a batohy a pojedeme do Alp,“ říkali si. Émile pak potkal Lauru. A Renaud potkal Laëtitii. Svou touhu utéct od všeho nechali plavat.

Dnes může konečně odjet. Už není svázaný žádnými pouty. Má jen dva roky života a jeho blízcí se už teď připravují, že ho ztratí. Teď nebo za dva roky, v tom není žádný velký rozdíl. Ještě jednou naposledy čte svůj inzerát. Ano, je divný a neosobní. Ano, pravděpodobně na něj nikdo neodpoví. Nezáleží na tom, odjede stejně. Sám. Má strach umírat sám, ta představa v něm vyvolává úzkost. Ale jestli to tak musí být, jestli mu nikdo neodpoví, tak ať. Odjede, protože jeho poslední touha je silnější než jeho strach. Kliká na tlačítko „Odeslat“ a inzerát se zobrazuje, právě byl zveřejněn. S povzdechem se opírá do svého kancelářského křesla. Je čtvrt na dvě ráno. Jestli mu na tohle někdo odpoví, jestli bude někdo dost šílený nebo dost odvážný mu na to odpovědět (ještě dost dobře neví, jak to definovat…), pak je přesvědčen, že to bude ten nejlepší společník na cestu, jakého by si mohl přát.

„Émile, kamaráde, je mi to líto, ale Laëtitia si nemohla vzít malou, je v práci. Však se s ní uvidíš, přijde za námi, hned jak skončí.“

Renaud vypadá, že mu není právě příjemné vstupovat do nemocničního pokoje s dítětem v náručí. Émile mu dává herdu do ramene.

„Ale jdi, víš dobře, že toho tvého smrkáče vidím rád.“

„Měl by spát. Byl vzhůru celou noc. Každou chvíli by měl zabrat.“

Renaud vypadá unaveně. Émile jej pozoruje, jak zápasí a s dítětem pod paží se snaží rozložit kočárek. Miminku je sotva šest měsíců a Émile si ještě nezvykl vidět Renauda s dítětem. Stále mu to připadá nepravděpodobné. Vidět ho, jak tady stojí a se soustředěným výrazem rozkládá kočárek. Émile si nemůže pomoct.

„Čemu se směješ?“

„Připadá mi to jako fata morgána.“

„Cože? Proč?“

„Ty a smrkáč, ty jako král rozkládacích kočárků.“

„Přesně tak. Jen se směj. Však se ti to vrá…“

Nedokáže svou větu dokončit a Émilovi je hned jasné proč. Renaud se chystal odpovědět, však se ti to vrátí, jak má ve zvyku, ale zarazil se. Byla to chyba a on celý zčervenal.

„Promiň… Já…“

Émile vrtí hlavou. Odpovídá mu se širokým úsměvem: „Nene, tohle se mi nikdy vrátit nemůže. Aspoň tomu se mi podaří uniknout! Kdo říká, že osud je zlomyslný?“

Snaží se vyloudit na Renaudově tváři úsměv, ale je to zbytečná námaha. Renaud nechává kočárek kočárkem a obrací se k němu, tváří se zdrceně.

„Jak to děláš? Chci říct… Vždyť já už ani nespím… Jak to děláš, že ještě dokážeš žertovat?“

Émile se snaží uniknout před jeho pohledem, předstírá, že si prohlíží nehty. Nasazuje nenucený výraz.

„Není to tak hrozné. Chci říct… za několik měsíců už nebudu vědět, ani kdo jsem… Takže na ničem vlastně nezáleží. Nemá cenu se tím užírat!“

„Émile… Já si nedělám legraci.“

„Ani já ne.“

Renaud se drží z posledních sil. Má slzy na krajíčku. Na vteřinu má Émile chuť všechno mu vyklopit: Všechno bude dobré, kamaráde, odjedu pryč, bude to dobrodružství, s batohem na zádech, karavan, jak jsme si to kdysi plánovali. Prožiju šedesát let za jediný rok. Slibuju. Nebudu muset ničeho litovat.

Ale nejde to. Renaud by ho neodrazoval, právě naopak. Problém je v něčem jiném. Renaud je víc než jen přítel, je to jeho bratr, a jestli se dozví, že se chystá odjet, zničí ho pomyšlení, že Émila bude muset nechat jet samotného, že nebude moct jet s ním. Takže to je vyloučeno. Émile nechce, aby se Renaud musel obviňovat. A jestli ho zná tak dobře, jak si myslí, pak je zcela schopný jet s ním, ať to stojí, co to stojí, přinejmenším na pár měsíců nebo aspoň týdnů. A o to je to ještě nesnesitelnější. Nechce být tím, kdo Renauda odloudí od rodiny, ani nakrátko.

„Přede mnou si nemusíš hrát na tvrďáka,“ trvá na svém Renaud s očima ještě plnýma slz.

„Padá ti smrkáč.“

Je to tak, Renaud věnuje veškerou svou pozornost
Émilovi a dítě mu klouže z náručí.

„A jo. Sakra.“

Renaud si upravuje v náruči miminko a pokládá ho na nemocniční postel vedle Émila, který si ho sám dává na kolena.

„Émile…“

„Nějak to půjde, kamaráde. Život už je takový. Nevytáhl jsem si dobrou kartu. Musím si poradit s tím, co mám.“

„Jak to můžeš takhle říct.“

„Jsou tady ještě ty klinické testy… Člověk nikdy neví.“

Použil tu samou komedii jako jeho sestra a rodiče: skrývat hroznou pravdu za nesmyslnou naději. Snažil se přitom vypadat věrohodně a zdá se, že to zafungovalo, protože Renaud už nemá ten poraženecký výraz a znovu se snaží bojovat s kočárkem.

„Chceš pomoct?“

„Ne, to zvládnu.“

„A jak se teda daří mému nejoblíbenějšímu smrkáči?“

Miminko na Émilově klíně radostně výská. Renaud a Laëtitia ho pojmenovali Tivan. Vymysleli to jméno sami. Émile podezřívá Renauda, že je pod pantoflem. Nedokáže Laëtitii nic odmítnout. Tivan… Takové jméno! Sám mu raději říká „smrkáč“. Dokonce i to zní líp. Renaudovi se konečně podařilo rozložit kočárek. Vstává, bere do náruče svého syna a pokládá ho jako něco velmi drahocenného dovnitř. Miminko leží a Renaud si sedá na kraj postele vedle Émila. Zvláštně si ho prohlíží.

„Tak dobře… Jak… jak se ti daří?“

„Dobře. A co vy? A Laëtitia? Chodíte si prohlížet nějaké domy?“

Úniková strategie nezabírá. Renaud trvá na svém:

„Ve vstupní hale jsem se potkal s tvojí matkou.“

„Kdy? Teď?“

„Ano. Ona je na tom…“

Neodvažuje se dokončit větu. Émile pokračuje místo něj:

„Špatně, já vím.“

„Naštěstí jsou tady ty klinické testy…“

„Jo… Naštěstí…“

„Do prdele.“

Renaud si přikrývá obličej rukou. Vypadá staře. Zpráva o Émilově nemoci s ním otřásla.

„Jak jsi to mohl chytit?“

„Vůbec nic jsem nechytil. Je to vzácné dědičné onemocnění, to je vše.“

„Ano, ale proč ty?“

„Proč já? A proč ne já? Je to jedna velká vesmírná loterie, nic jiného.“

„Jak je možné, že se tak držíš? Jak to děláš, že se ti nechce všechno rozmlátit?“

„A brečet? Litovat se a nadávat na osud?“

Renaud neví, co by na to odpověděl.

„Prostě jsem to přijal tak, jak to je.“

„Vždycky jsi byl takový.“

„Jako jaký?“

„Ctižádostivý, silný… Vedle tebe jsem vždycky byl já ten poseroutka. Pořád jsi mě táhl výš.“

„Ty jsi úplně nejvýš, Renaude. A dokázal jsi to úplně sám. Nepotřeboval jsi mě.“

Renaud se usmívá. Už se mu nedaří držet si tvář. Z koutku jednoho oka mu stéká slza. Přeskakuje mu hlas:

„Budeš mi strašně chybět, kamaráde.“

Ani Émile se už nemůže dál tvářit statečně. Cítí, jak mu v krku roste knedlík, odmítá to. Ale Renaudovy slzy jsou už příliš. Sebeovládání ho opouští. Nestalo se jim mnohokrát, že by se objali, ale v tuhle chvíli jim to připadá docela přirozené.

„Tak přestaň. Ještě tam nejsme.“

„Promiň… Brečím jako holka.“

„A před smrkáčem. Že se nestydíš!“

Renaud se přes slzy usmívá. Popotahuje.

„Kdy má vlastně přijít Laëtitia? Budeš si muset utřít slzy, než dorazí, aby tě neviděla v takovém stavu. Ještě by ti dala kopačky.“

„To by si nedovolila. Připravit své dítě o otce.“

„Doufám, že máš pravdu.“

Renaud si jej zvláštně prohlíží, oči má ještě vlhké.

„Vážně věříš na ty klinické testy?“

Émile nemá chuť mu lhát.

„Ne.“

Renaudovi poklesávají ramena ještě o něco níž.

„Tak proč jsi řekl, že…“

„Musel jsem něco říct.“

„Co budeš dělat?“

„Jak to myslíš, co bych měl dělat?“

Z Tivanova kočárku se ozývá křik, ale ani jeden z nich se nehýbá. Oba se snaží odhadnout, co si myslí ten druhý. Čekají na sebemenší změnu ve výrazu tváře.

„Přece tady na ty klinické testy nezůstaneš.“

To není žádná otázka. Je to tvrzení, prosté a jasné. Renaud dodává:

„Znám tě jako svoje boty, kamaráde. To bys nebyl ty.“

Émile se s dojetím dívá na svého přítele. Oči má červené slzami. Jeho nejstarší přítel. Ten malý obtloustlý astmatik. Jeden z nejdůležitějších lidí v jeho životě. Pochopil to. Samozřejmě že to pochopil. Jeden druhého zná nazpaměť.

„Kamaráde…“

„Bylo mi to jasné!“

„Vždyť jsem nic neřekl…“

„Věděl jsem, že něco chystáš!“

„Máš pravdu. Nezůstanu tady.“

„To mi bylo jasné!“

Renaud už vůbec nevypadá zničeně. Skoro se usmívá, bolest přetrvává, ale vzrušení získává navrch.

„Všechno mi řekni!“

„Ale nikomu ani slovo, jasné?“

„Zbláznil ses? To nikdy!“

„Odjedu.“

„Odjedeš? A kam odjedeš?“

„Ještě nevím kam…“

Jejich rozhovor přerušuje zaklepání na dveře. Renaud nadskakuje leknutím a rychle si otírá vlhké oči. Émile odpovídá:

„Ano?“

Dveře se otevírají a za nimi stojí mladá žena ve vypasovaném kostýmku, má kudrnaté blond vlasy.

„Laëtitie!“

Vypadá udýchaně. Sundává si sluneční brýle, pokládá kabelku na zem a vrhá rychlý pohled do Tivanova kočárku.

„Ještě nespí?“

Émile okamžitě zaznamenává změnu v Renaudově postoji. Stojí rovně a vypíná hruď. Tváří se důležitě, jako odpovědný otec. Tohle malé divadlo hraje od chvíle, co přišla Laëtitia. Je to žena, jak má být, má hlavu na svém místě a velmi jasnou představu o životě. Ví, co chce, a kam jde. Hodně pracuje. Všechno stíhá.

„Zrovna usínal.“

Lže. Určitě se bojí, aby ho Laëtitia nepovažovala za špatného otce. Émile se tomu usmívá. Laëtitia přistupuje k posteli, rychle se vítá s Renaudem a pak se obrací na Émila.

„Jak se máš?“

„Dobře.“

Objímá ho. Émile není zvyklý na láskyplná gesta z její strany. Vždy spolu vycházeli, drželi si sice určitý odstup, ale chovali se k sobě slušně a s respektem. Zato Laura si s Laëtitií nikdy nesedla. Byla její pravý opak. Právě tak tmavovlasá, jako je Laëtitia blonďatá, právě tak bezstarostná a lehkomyslná, jako je Laëtitia zodpovědná a vážná. Jedna z nich v něm vždy vyvolávala obdiv smíšený se strachem, druhou nekonečně zbožňoval. Vždy dával přednost bezstarostnosti a spontaneitě, dětinskému rysu Lauřiny povahy. Byla volná jako pták. A unikla mu. Laëtitia povoluje sevření. Od chvíle, co se dozvěděli o jeho nemoci, jsou lidé kolem něj náhle vřelejší, Laëtitii nevyjímaje. Objetí, dlouhé pohledy, šeptané věty, jako by ho hluk mohl zabít. Nelíbí se mu to.

„Pořád máš tolik práce?“ ptá se Émile.

„Ani mi o tom nemluv…“

„A co hledání domu?“

„Nemáme vůbec čas chodit na prohlídky. Tivan, práce… večer jsme vyřízení.“

V nemocničním pokoji je náhle ticho. Laëtitia si přešla k oknu, stojí vedle Tivanova kočárku. Jednou rukou ho zamyšleně hladí po tváři. Vrací se jí duchapřítomnost.

„Kdy vlastně nastupuješ na ty klinické testy?“

„Příští týden.“

„A proč tě tady teď drží?“

„Dělají mi nějaká vyšetření, než se pustí do té klinické studie.“

„Jaká vyšetření?“

„Rozbor krve, analýza DNA, cétéčko, test paměti…“

„Do prčic.“

Odhrnuje vlastní kudrnatý pramen vlasů z Tivanovy tváře a dodává:

„Pustí tě aspoň na víkend?“

„Samozřejmě. Nejsem tady ve vězení.“

Snaží se vyloudit jí na tváři úsměv, ale nedaří se. Laëtitia byla vždycky vážná. Émile si myslí, že Renauda to uklidňuje a že právě proto ji má tak rád. Vždycky byl spíš bojácný. A v ní našel pevnou oporu.

„Tak to bys k nám mohl o víkendu přijít na večeři.“

„To zní bezva.“

„V pátek večer. Přijď v pátek večer. Udělám lasagne.“

„To je super plán!“

Émile cítí, jak ho Renaud nedůvěřivě pozoruje. Jak číhá na jakoukoli změnu v jeho pohledu. Renaud ví, že chce odjet. Určitě si říká, jestli o víkendu vůbec dorazí, jestli nelže. Émile by ho rád ujistil, že přijde, ale je tady Laëtitia a Émile ji rozhodně nehodlá zasvětit do svého tajemství. Byla by proti. Nepochopila by to.

On v pátek večer na večeři rozhodně přijde. V sobotu ráno si vyzvedne karavan. Zaparkuje ho před kinem, kde obvykle stávají všechny možné druhy karavanů a dodávek. Pak uvidí. Ještě neví přesně, kdy vyrazí. Jeho inzerát byl zobrazený už sto sedmkrát od chvíle, kdy ho před dvěma dny zveřejnil, ale nikdo ještě neodpověděl. Moc v to už nedoufá, ale říká si, že člověk nikdy neví. Hodlá strávit neděli tím, že si promyslí plán cesty. Chtěl by někam do přírody, do lesa, cítit vůni borovic a kamínky pod nohama.

„A co tvoje práce?“

Při zvuku Laëtitiina hlasu nadskakuje leknutím. Pozoruje ho od okna pokoje, jednu ruku má stále v kočárku na Tivanově tváři.

„Cože?“

„Už se tam asi nevrátíš…“

„Jo tak… Ne.“

„Dali ti neplacené volno?“

„Ano. Na dobu neurčitou.“

V pokoji vládne tíživé ticho. Renaud se kroutí, necítí se příjemně.

„A vlastně mi to ani nebude moc chybět,“ dodává Émile.

Jeho práce spočívá v tom, že propojuje hotely a online rezervační systémy. Dostává poplatek za každé sjednané ubytování. Je to maličký start-up. Byl založený sotva před třemi lety. Kromě něj je tam ještě šéf, známý Lauřina známého. To ona je před třemi lety svedla dohromady. Šéfovi je dvacet osm a má chuť dobýt svět. On sám nedojde moc daleko. Nemá na to prostředky ani takové ambice. Kromě nich dvou je tam stážista Jérôme-Antonin, povoláním syn, neschopný lenoch. Ne, po téhle práci se mu stýskat nebude. Kdysi souhlasil s tím, že ji bude dělat, protože se hodilo mít nějaký příjem, ale nikdy ho to nebralo. Dělal to automaticky, prostě mu nějak ubíhal čas. Právě proto si ani neuvědomoval, že jeho paměť bere za své. Přičítal to nudě a nedostatku motivace. Ztracené e-maily, dvakrát psané, několikrát odeslané, zapomenuté schůzky, z telefonických hovorů klientů vyřídil jen každý druhý, černé díry uprostřed pracovního dne, kdy seděl nad prázdným dokumentem („co jsem to vlastně chtěl?“)… Byla to nudná práce bez jakéhokoli překvapení. Myslel si, že je prostě jen znuděný. Ale nebylo to jen tím, nebo aspoň ne jenom. Jeho paměť brala za své. Pak mu začalo bývat nevolno, ztrácel rovnováhu. Únava, říkal si. Následek Lauřina odchodu… rok poté… A pak tady byla jeho matka, která trvala na tom, aby se nechal vyšetřit. A pak padl ten verdikt.

Laëtitia se snaží otevřít okno. Bojuje s kličkou.

„Je pekelné vedro.“

Do pokoje vniká svěží podvečerní vzduch. Červenec už začal a venku hlasitě zpívají ptáci.

„Tady není žádná klimatizace?“

„Potřebovali ji na geriatrii.“

„To se nedá. Zajdu si do automatu pro něco studeného k pití. Chcete taky?“

Émile vrtí hlavou, Renaud ho napodobuje. Laëtitia si otírá čelo, přilepilo se jí na něj několik kučeravých pramínků.

„Jsem tu hned.“

Vychází z pokoje a potichu za sebou zavírá dveře.

Renaud se okamžitě obrací k Émilovi. Chce to vědět hned.

„Tak dobře… Co vlastně chystáš?“

„Ještě ani sám dobře nevím.“

Émile natahuje paži k bílému nočnímu stolku a bere do ruky svůj telefon. Otevírá internetovou stránku, skroluje, píše.

„Na. V tuhle chvíli jsem na tom takhle.“

Podává telefon Renaudovi. Je to jeho inzerát.

„Čti.“

Émile sedí nehybně za volantem karavanu, ztracený v myšlenkách, nemůže se rozhodnout. Vyzvedl si ten vůz ráno. Je v perfektním stavu. Uvnitř je dokonce i nádobí a ručníky, které ani nevypadají, že by je někdo někdy použil. Jestli chce, může vyrazit ještě dnes…

Karavan stojí na parkovišti před kinem a Émile se nedokáže rozhodnout a vystoupit. Jsou to hotová muka. Už neví, co si má myslet. Renaud před pár dny reagoval trochu vyděšeně, když se tu zprávu dozvěděl.

„Chápu, že chceš odjet, ale s neznámým člověkem…?“ A přidal rozpačité gesto na omluvu, že on sám s ním odjet nemůže.

„Stejně ti nikdo neodpoví… Nebo leda někdo střelený. Psychopat. Sexuální deviant. Do čeho ses to zapletl?“

Émila jeho reakce trochu rozhodila. Obvykle jsou s Renaudem oba na stejné vlně. Ale tentokrát ne. Proto teď dlouze váhá. Reaguje tak Renaud proto, že ví, že brzo umřu? Protože ví, že umřu daleko od domova, daleko od svých blízkých? Nebo ten nápad vážně hrozí průserem? Už se chystal smazat svůj inzerát. Jenže dnes ráno na něj někdo odpověděl. A naprosto ho tím překvapil… Není to totiž muž, jak původně v duchu předpokládal, pokud by vůbec přišla nějaká odpověď. Ne, jedná se o ženu. Říká, že jí je dvacet devět let. Inzerát by ji měl vyděsit, nebo v ní přinejmenším vyvolat obavy. Odjet sama s neznámým mužem, který o sobě tvrdí, že už mu moc života nezbývá, bez jasné představy proč a kam se jede… Jenže nevypadala znepokojeně. Nechala mu krátkou zprávu, téměř na nic se neptala. Je snad nějak psychicky narušená?

Petitesannonces.fr

Předmět: Re: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Jo

Datum: 5. července 08:29

Zpráva:

Dobrý den, Emile26,

Váš inzerát mě zaujal.

Jmenuji se Joanne, je mi 29 let.

Jsem vegetariánka a moc si nepotrpím na pořádek a pohodlí.

Měřím ani ne 157 centimetrů, ale na zádech unesu i dvacetikilový batoh několik kilometrů. Jsem v dobré fyzické kondici, když nepočítám několik alergií (na vosí píchnutí, arašídy a měkkýše).

Nechrápu.

Moc nemluvím, ráda medituju, hlavně pokud jsem v přírodě.

Mohu odjet ihned.

Těším se na Vaši odpověď.

Joanne

Už od rána si tu zprávu čte stále dokola. Moc tomu nerozumí. Co je asi zač? Proč to dělá? Teď je pro změnu nedůvěřivý on sám. Jaký typ holek tohle dělá? Najednou má velkou chuť ukázat to Renaudovi, aby si poslechl jeho názor. Jsem vegetariánka a moc si nepotrpím na pořádek a pohodlí. Jestli chce být divná, tak tohle divné rozhodně je! Nezmiňuje se ani o jeho nemoci, nezabývá se otázkou smrti, která se jim bude vznášet nad hlavami po celou cestu… Je jí to snad jedno? Nechrápu. Moc nemluvím, ráda medituju, hlavně pokud jsem v přírodě.

Émile si mne bradu, přejíždí si rukou tvář a plnovous, který si tvrdohlavě pěstuje už celý rok. Vlastně je mu zatěžko přiznat si, že jeho inzerát si říkal přesně o takový druh odpovědi. Napsal ho, aby přitáhl pozornost právě takové osoby. Takže co? Co je za problém? Proč je teď tak nedůvěřivý a podezřívavý? Prohlíží se ve zpětném zrcátku. Svůj plnovous a dolíčky, které jsou znát i pod vousy, hnědé mandlové oči. V koutcích očí se mu začínají dělat vrásky. Vějířky. Zatím hodně jemné. Je si jistý, že nikdo jiný kromě něj si jich ještě nevšiml. Pozoruje svůj vlastní znepokojený výraz, hlubokou vrásku na čele.

Ve skutečnosti tomu vůbec nevěřil. Vůbec si nedovedl představit, že někdo by na jeho inzerát opravdu mohl odpovědět. A už vůbec ne holka. Právě kvůli tomu je tak zmatený. Laura byla bláznivá dost, byla spontánní a neobyčejná, ale nikdy, rozhodně nikdy by neodpověděla na takovýto inzerát. Nikdy by se nenechala zatáhnout do takového dobrodružství. Přestože to byla ta nejnenucenější a nejvíc emancipovaná dívka, jakou kdy poznal. Aspoň ta Laura ze začátku jejich vztahu. Ta, do které se bezhlavě zamiloval.

Z myšlenek ho vytrhává zvonění telefonu. Na displeji svítí „Máma“ a jemu trvá tři dlouhé vteřiny, než hovor přijme.

„Émile? Kde jsi?“

„Jsem v pořádku, mami. Musel jsem si něco vyřídit. Děje se něco?“

„Chtěla jsem se stavit k tobě do bytu. Zvonila jsem a nikdo neodpovídal…“

„Tak na mě počkej. Budu tam za deset minut.“

„Jen jsem se chtěla podívat, jak jsi na tom. Je tady i tvoje sestra… S dvojčaty.“

Má chuť si nahlas povzdechnout, ale přemůže se. Nutí se ke slušné odpovědi:

„Budu tam co nejdřív.“

Od chvíle, kdy padl ten verdikt, mu nedávají pokoj ani na chvilku. Nikdo z nich. Dusí ho. Nejraději by odjel hned a skončil s tím divadlem. Ve skutečnosti se uleví i jim. Jen to ještě nevědí. V tuto chvíli jsou plní bolesti a mají samé dobré úmysly, které ho akorát tíží. Je potřeba, aby i oni mohli v klidu žít dál. Pro něho už nikdo nemůže nic udělat. Ale oni, oni musí žít.

Petitesannonces.fr

Předmět: Re: Re: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Emile26

Datum: 5. července 20:11

Zpráva:

Těší mě, Joanne.

Musím přiznat, že už jsem na svůj inzerát neočekával žádnou odpověď.

Zatraceně moc jsi mě překvapila.

Z jakého města jsi? Jestli nežijeme moc daleko od sebe, mohli bychom se potkat ještě před odjezdem a pobavit se spolu o plánu cesty?

Žiju kousek od Roannu.

Émile

P.S.: Nebude ti vadit, když si budeme tykat?

Pochybnosti vystřídalo vzrušení. Znepokojení a obavy jsou pryč. Émile strávil celý den se svou matkou a sestrou. Chovaly se k němu jako k umírajícímu. Málem to nevydržel. Viděl je, jak si vyměňují bolestné pohledy, jak zadržují slzy. Cítil celou tíhu toho konečného rozsudku, který se jim vznášel nad hlavami. Dokonce i Marjoriini synové, dvojčata, to cítili. Neplakali. Byli potichu, až moc potichu na tříleté kluky. Jestli tady zůstane, stane se z toho peklo. Smrt bude zabírat čím dál víc místa, zadusí zbytek a nakonec mezi ním a jimi zbude jen hořká pachuť blížící se smrti. Musí odjet. A to rychle. Dokud je všechno ještě víceméně při starém.

Petitesannonces.fr

Předmět: Re: Re: Re: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Jo

Datum: 5. července 20:21

Zpráva:

Ještě jednou zdravím, Émile,

bydlím v Saint Malo a ty v Roannu. Dělí nás 700 kilometrů. Obávám se, že před odjezdem spolu nezajdeme na kávu…

Zato můžu být v Roannu pozítří. Najdeš mě na dálnici, u sjezdu č. 3. Na hlavě budu mít černý klobouk se širokou krempou, zlaté sandály a na zádech červený batoh. Co na to říkáš?

Joanne

Předmět: Re: Re: Re: Re: Hledá se spolucestující
na dobrodružnou výpravu

Od: Emile26

Datum: 5. července 20:29

Zpráva:

Říkám si, že máš asi naspěch zrovna tak jako já… Nebo se mýlím?

Émile

Joanne už neodpověděla. Je půlnoc, Émile leží v posteli, okna má otevřená dokořán. Je ve svém bytě sám. Evidentně se jí nechce to téma příliš rozvádět. Zajímalo by ho proč. Zajímalo by ho, před čím utíká pro změnu ona. On přiznal barvu. Ona ne. Možná neutíká před ničím, možná je prostě jen praštěná. Nebo nymfomanka. Je mu to jedno. Stejně brzy umře. Na ničem už doopravdy nezáleží. Přesto jí znovu píše, aby se ujistil, že nezměnila názor.

Předmět: Re: Re: Re: Re: Re: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Emile26

Datum: 6. července 00:14

Zpráva:

Vyhovuje ti poledne?

Nemám tvoje telefonní číslo. Jak se najdeme?

Émile

Předmět: Re: Re: Re: Re: Re: Re: Hledá se spolucestující na dobrodružnou výpravu

Od: Jo

Datum: 6. července 00:49

Zpráva:

Poledne mi vyhovuje. Poznáš mě podle černého klobouku, zlatých sandálů a červeného batohu.

Joanne

2

Srdce Émilovi tluče neobyčejně silně, má knedlík v krku. Není si jistý, co to vlastně dělá. Dělá mu potíže řídit karavan. Nikdy dřív to nezkoušel. Na křižovatce se pokradmu prohlíží v zrcátku. Nemá svůj nejlepší den. Kruhy pod očima. Rozježené vousy. Zesiluje hudbu. Nechce zase znovu myslet na to, co dělá, co za sebou nechává, nebo spíš koho opouští. Udělal to rychle, velmi rychle, aby snad nezměnil názor. Ještě předchozího večera váhal, ale ráno vyrazil.

Na semaforu je zelená. Jede podle ukazatelů směrem k dálnici, už je na kruhovém objezdu. Sjezd číslo 3 je už na dohled. Právě tady obvykle sjíždí na dálnici každé léto už dvacet šest let, když s rodiči a sestrou jedou na jih. Zahání všechny vzpomínky. Už se na ně nezlobí. Ne v tuto chvíli. Musí se soustředit na to, co ho bezprostředně čeká.

Zeslabuje hudbu ve chvíli, kdy vjíždí na malé parkoviště u začátku sjezdu. V úterý v době oběda tady není zrovna moc lidí. Kontroluje hodiny na palubní desce. Je tady o deset minut dřív. Určitě ještě nepřijela. Parkoviště je pusté. Kdo ji sem přiveze? Nějaký přítel? Rodič? Jak jim to vysvětlí? Parkuje karavan, vypíná motor a v tu samou chvíli registruje nějaký pohyb na konci parkoviště. Úplně na konci je strom. Jediný strom, který roste na miniaturním kousku trávy u vjezdu na dálnici. Ta dívka je tam, sedí u stromu. Je to ona, o tom není vůbec pochyb. Sedí s nohama křížem a na hlavě má černý klobouk se širokou krempou. Vedle ní, opřený o kmen stromu, je červený batoh. Váhavě ho pozoruje, rukou si cloní oči před sluncem. Émile vypíná motor, otevírá dveře a dívka v dálce na parkovišti vstává. Má na sobě velmi dlouhé černé šaty, dosahují jí až ke kotníkům a zakrývají, jakou má postavu. Není si moc jistý, protože je zatím daleko, ale připadá mu štíhlá, až křehká, ztracená v příliš velkých šatech. Jde dál. Ona také. Cítí se trochu hloupě a nešikovně. Je to ještě horší, než když šel na první rande. Už stojí před ním. Je křehká. Úplně maličká. Má útlá ramena. Émile si říká, jak může vůbec unést tak velký batoh. Pod velkým černým kloboukem se skrývá jemná tvář, malé hnědé oči bez lesku, rozcuchané, světle kaštanové vlasy, ani rovné, ani vlnité. Určitě je hezká, když chce, když se učeše a nakreslí si linky kolem očí, když se neutápí v příliš velkém oblečení a když se neskrývá ve stínu svého klobouku. Takto vypadá prostě jen malá. Malá a nevýrazná. Poněkud neupravená.

„Ahoj,“ říká Émile a hrdlo má trochu sevřené.

Ona zvedá hlavu, aby mu odpověděla. Určitě má nanejvýš metr padesát sedm, v tom měla pravdu.

„Ahoj.“

Nic dalšího k tomu nedodává. Émile je tím trochu zaskočený. Představoval si ji jinak. Tón, jakým napsala svou první zprávu, v něm vyvolal představu pohodové dívky, lehkomyslné, trošku nevázané, trošku praštěné. Nepředstavoval si, že to bude taková holčička s velkým kloboukem a tak nesmělá. Cítí, že sám musí začít hovor, protože ona to neudělá.

„Tak to jsem já. Já jsem… Já jsem Émile.“

Ona jen přikývne a vyloudí náznak něčeho, co má představovat úsměv.

„Já jsem Joanne.“

„Jsi… Jsi tady už dlouho?“

„Dvě hodiny.“

„Ale ne! To jsem nevěděl… To je mi líto!“

„To nic. Vysadili mě tady dřív, než jsem čekala.“

Mluví potichu, má velmi slabý hlas. Rozhodně nemá nic společného s tou dívkou z první zprávy.

„Někdo tě sem přivezl autem?“

„Stopovala jsem.“

„Aha.“

Nenapadá ho nic, co by mohl dodat.

„Tak… Jsi připravená? Můžeme jet?“

Ona přikyvuje. Jdou tedy oba směrem ke karavanu. Ona jde lehce a současně ztěžka. Ztěžka, protože se zdá, jako by nesla těžké břímě. Zlehka, protože působí, jako by se vznášela nad zemí. Otevírá jí dveře. Ona nevěnuje vnitřku vozu téměř žádnou pozornost, a tak Émile ukazuje:

„Tohle teď bude náš obytný karavan. Tady budeme žít.“

Připadá mu nepatřičné pronášet ta slova. Tady budeme žít. Zatím žil jen s Laurou. A dnes má sdílet tenhle miniaturní prostor s naprosto neznámým člověkem.

„Skvělé.“

V jejím hlase nedovede rozeznat žádnou zvláštní emoci, žádný záblesk nezahlédne ani v jejích očích. Vypadá, jako by jí bylo úplně jedno, co s ní bude. Émile si sedá za volant. Ona si připíná pás. Ještě si nesundala klobouk. Émile má dojem, že to ani nemá v úmyslu. Vrtí se na sedadle, není ve své kůži, proti své vůli se nervózně zasměje.

„Co se týká cesty…“

Nervózní smích se změní na zakašlání.

„Nedohodli jsme se na ničem. Nevíme přesně, kam pojedeme…“

Ta situace mu najednou připadá dokonale absurdní. Sedět vpředu v karavanu s naprosto nepřítomně se tvářící dívkou a k tomu nemít ani ponětí, kam mají oba namířeno. Její slabý hlásek se ozývá:

„Je mi to úplně jedno.“

Kdo je ta ženská a co tady dělá? Před čím se proboha snaží utéct, že si sedne do auta k prvnímu týpkovi, kterého potká, a je jí úplně jedno, co s ní bude? Domluvili se, že pojedou směrem k Pyrenejím. Během cesty nepadne ani jedno slovo. Émile si ji pokradmu diskrétně prohlíží, ale je mu jasné, že diskrétního na tom není nic. Ta věta padla jen tak, bez varování, bez vytáček, bez přetvářky: je mi to úplně jedno. A Émile ví, že přesně tak to je. Nezáleží jí na tom, kam jedou, kdo je on, nezáleží jí na tom, proč odjel, co se jim všechno může přihodit… Nic z toho pro ni nemá žádný význam. Snaží se jen uprchnout. Před kým? Před čím? To mu hlava nebere.

Teď už to pochopil. Nechal se zmást. Tón její zprávy, naprosto podivný… Cítil z něj trochu opovržení, darebáctví. Myslel si, že má co dělat s nekonvenční osobou, trochu potřeštěnou, trochu extrovertní. To se spletl. Tón té zprávy byl podivný, to ano, ale z prostého důvodu… Tahle dívka je úplně mimo, žije s hlavou v oblacích a nestojí nohama na zemi. Je ztracená. Je jinde. Určitě si je sotva vědomá toho, že vůbec žije.

Jedou dál, hudba je puštěná potichu, sotva slyšitelně. Dívka upírá oči na silnici. Sedí naprosto nehnutě.

„Řekni mi, kdybys chtěla otevřít okno…“

„Ano.“

„Nebo zastavit…“

„Ano. Dobře.“

Kilometry ubíhají. Začíná si na karavan zvykat, na řízení, také na dívčino ticho. Říká si, že se to vlastně hodí, že ani on sám nemá náladu ani chuť něco říkat. Hrdlo má sevřené a slzy na krajíčku, ale drží se. Včera se stavil u rodičů, aby jim přinesl první termíny svých klinických testů.

„Zapiš si to do diáře, mami… Kdybys náhodou někdy chtěla jít se mnou.“

S otcem se chvíli díval na kvíz v televizi, zatímco matka vedle nich zalévala orchideje. Pak zašel ještě k Marjorie a pomohl jí vyměnit žárovku u lustru v obýváku.

„Ale Émile… Kvůli tomu ses přece nemusel obtěžovat… Jsme bez ní už tři měsíce…“

Vypadala překvapeně. Její manžel Bastien hodně pracuje. Když přišla dvojčata, nebylo to pro ni jednoduché. Nedařilo se jim vycházet s penězi. Bastien nemá moc času starat se o dům, a když žárovka v lustru před třemi měsíci vypustila duši, Marjorie poprosila Émila, jestli by se mohl příležitostně stavit, aby ji vyměnil. Samozřejmě to neudělal. Ne že by neměl čas… Ne, prostě tomu drobnému úkolu nepřiznával žádnou důležitost. Včera k ní ale přišel. V obchodním domě koupil žárovku a pak přišel k Marjorie. Bastien byl právě v práci. Dvojčata už byla doma ze školky a svačila. Marjorie uklízela v kuchyni.

„Přišel jsem ti vyměnit tu žárovku,“ řekl jí.

Marjorie mu do obýváku postavila skládací schůdky. Kluci stáli dole a neklidně ho pozorovali. Potom mu Marjorie nabídla kávu a trvala na tom, že musí zůstat i na večeři, on však odpověděl, že nemůže, že musí ještě zajít za Renaudem. Přesto ještě počkal, než se Bastien vrátí z práce, dal si s ním druhou kávu a mluvili o všem a o ničem. Potom odešel. „Tak zatím,“ řekl. A rychle, velmi rychle zmizel k Renaudovi. Tohle nebyla chvíle vhodná k tomu, aby se rozplakali nebo se nechali unést. Potřeboval dát ještě jedno tajné sbohem, ještě jednu tvář si potřeboval vtisknout do paměti, než zítra odjede. A tak šel zazvonit k Renaudovi, nesl kartonovou krabičku plnou vajec.

„Matka mi je zase přinesla! Dvě krabičky na jeden týden! Akorát by se zkazily. Tak vám je nesu, vy je spotřebujete rychleji.“

Renaud chtěl něco říct. Podivně zbledl. Jenže Laëtitia stála hned vedle něj.

„To je od tebe milé,“ řekla. „Dáš si s námi aperitiv, než půjdeš?“ Émile schválně přišel touhle dobou, věděl, že Laëtitia bude doma. Věděl, že Renaud se ho nebude moct na nic ptát, vzít ho bokem, rozbrečet se mu na rameni. Nehrál zrovna fair-play, choval se jako zrádce, ale nechtěl se loučit. Nikdy to neměl rád. Laëtitia mu nalila Martini a všichni tři ho popíjeli v obýváku. Émile si vzal Tivana do náruče a ten se hned rozplakal.

„Ten tvůj smrkáč mě vůbec nemá rád!“

Renaud byl bledý a mlčenlivý. Neříkal vůbec nic. Tušil, že tady něco nehraje, že tahle návštěva je možná poslední. Ve chvíli, kdy Émile odcházel, u dveří na prahu se ho pokusil zadržet.

„Émile, počkej…“

Laëtitia se s ním už rozloučila a vrátila se do obýváku.

„To má být co, ta historka kolem vajíček? Nedělej ze mě blbce!“

Renaud si ho prohlížel a hluboko v jeho očích se zračila bolest. Émile mu na to řekl jen:

„Už vážně musím, kámo.“

Rychle ho přátelsky objal a schody dolů bral tak rychle, jak to jen šlo. Renaud na něj přes celé schodiště zařval:

„KRETÉNE!“

Pochopil to správně. Došlo mu, že Émile se snaží zmizet jako zloděj, aniž by mu řekl sbohem. Émile ještě slyšel, jak Laëtitia vyšla na práh.

„Co to do tebe vjelo?“ nechápavě se zeptala Renauda.

Dveře bytu se zavřely. Nic dalšího už Émile neslyšel. Šel k sobě domů, sbalil si batoh a zamkl za sebou. Tu noc spal v karavanu na parkovišti v centru města, aby si pojistil, že ho už nikdo nebude rušit. Aby se Renaud neobjevil u dveří a nevykopl mu je. Stejně se mu nepodařilo usnout. Celou noc nezamhouřil oka.

Snaží se na nic z toho nemyslet. Ještě je to příliš čerstvé. Nikdy tyhle záležitosti neměl rád. Přemýšlí, jestli i pro Joanne je to stejně bolestné, jestli právě proto ze sebe nevydává ani hlásku a vypadá tak ztraceně. Možná. Nakonec to není tak špatné, že jsou oba zticha, že jeden i druhý respektuje tuhle těžkou chvíli.

…

Zastavují na odpočívadle u dálnice, aby si protáhli nohy. Joanne se nevzdaluje od karavanu. Émile dělá několik kroků směrem k obchodu. Za posledních pár hodin pochopil hodně věcí. Věcí, o kterých dříve nic nevěděl. Netušil, že může být tak příjemné a cenné vyměnit jednu žárovku, vidět svou sestru, jak se usmívá, podívat se na televizní kvíz spolu s otcem, vnímat, jak se matka točí kolem orchidejí, slyšet plakat smrkáče, zatímco Laëtitia mu nalévá Martini a Renaud se dívá z okna. Nevěděl, že to všechno má takovou cenu. Myslel si, že když Laura je pryč, zbývá už jen prázdno a bezvýznamné věci. Neviděl, co všechno mu zůstalo, všechny ty drobnosti, díky kterým se člověk cítí přese všechno milovaný a živý.

Polyká slzy, když prochází prosklenými dveřmi do obchodu na dálničním odpočívadle. Nemá hlad, ale odpoledne už docela pokročilo a měl by si udělat nějaké zásoby na večer. Hlad vždycky nakonec přijde. Z chlazeného regálu si vybírá jeden sendvič a pak bloudí mezi ostatním zbožím. Neví, jestli Joanne s sebou má něco k jídlu. Kupuje tedy pro případ ještě balíček brambůrků a dvě konzervy s kompotovaným ovocem. Konzervu se sterilovaným hráškem a ještě jinou s čočkou. Pro jistotu… Aspoň bude mít nějaké zásoby. U pokladny ke svému nákupu přihazuje ještě láhev vody a vytahuje kartu.

„Šestnáct euro, čtyřicet pět centů, prosím.“

Na parkovišti je vedro k zalknutí. Červencové slunce pálí. Joanne sedí na malém kousku trávy vedle karavanu. Nohy si natáhla před sebe a odhalila několik centimetrů svých holení. Jsou bledé, asi se až dosud moc neopalovala. Émile přichází k ní, v ruce nese igelitovou tašku s nákupem.

„Nechceš něco sníst? Koupil jsem nějaké zásoby.“

Ona k němu zvedá hlavu a kroutí jí zleva doprava.

„Ani ne, děkuju. Později.“

Vypadá teď o něco živěji. Mluví v delších větách. Émile si sedá k ní na ten kousek trávy a ptá se: „Je všechno v pořádku?“ jako by se dávno dobře znali.

„Ano,“ přikyvuje Joanne.

Chvíli váhá a pak přece jen dodává:

„Už víš, kde budeme dnes v noci spát?“

Émile krčí rameny.

„Ne. Říkal jsem si, že zastavíme někde náhodně, až se nám bude chtít spát. Ale jestli bys chtěla něco konkrétního…“

„Ne, to ne! Ptám se jen tak…“

Znovu mezi nimi zavládne ticho. Émila však napadá neodbytná otázka. Nemůže jinak, nemůže se nezeptat:

„Jak jsi našla můj inzerát?“

Joanne náhle klopí hlavu, její obličej zcela mizí pod kloboukem. Trhá několik stébel trávy, snaží se tím zakrýt své rozpaky.

„Sama jsem chtěla odjet. Prohlížela jsem si inzeráty, jestli bych nenašla někoho s autem.“

Émile čeká pokračování. Marně.

„A to jsi narazila na můj inzerát jen tak?“

„Byl na hlavní stránce. Asi… asi jsi měl docela dost zhlédnutí, protože byl mezi nejčtenějšími za posledních dvacet čtyři hodin.“

„Fakt?“

Émile se usmívá napůl pobaveně, napůl smutně.

„A nemyslíš si, že ten inzerát byl trochu neobvyklý?“

Joanne krčí rameny.

„Asi byl.“

Evidentně ji to samotnou nenapadlo. Nebo je trochu moc mimo, aby si to uvědomovala.

„Myslel jsem, že podobný inzerát by ženu spíš odradil.“

Nechce to téma opustit, snaží se vyvolat nějakou reakci.

„Aha… No… mě ani ne.“

Chápe, že žádnou podrobnější odpověď z ní nedostane. Pomalu tedy vstává.

„Nechceš si zajít na záchod? Nebo si ještě protáhnout nohy?“ ptá se jí.

Ona jen vrtí hlavou.

„Takže jedeme?“

„Ano.“

Venku už je trochu chladněji. Slunce se kloní k západu. Jeli pak ještě několik hodin. Émile už málem usínal za volantem. Po probděné noci a všech těch emocích… Za jeden den si vytrpěl až dost. Rozhodl se zastavit. Zaparkoval karavan na okraji okresky, nedaleko Brive la Gaillarde. Je sice sotva šest hodin večer, ale už má pořádný hlad. Z vestavné skříně vytáhli ven skládací stůl a dvě židle a sedí kousek od cesty na improvizované zahrádce.

„Co si dáš k jídlu?“

Joanne se jen zběžně podívala na chipsy, sendvič, kompoty. Vybrala si jeden kompot.

„To je všechno?“

„Nemám moc velký hlad.“

Kompot pak jedla vestoje, nesedla si na židli vedle něj. Zeptala se, jestli se může osprchovat, jestli je v nádrži dost vody.

„Jen běž. Ráno jsem se díval. Je tam ještě padesát litrů. Zítra ji doplníme. Zkusíme najít nějaké odpočívadlo se servisem pro karavany…“

Přikývla a zmizela uvnitř. Émile teď tedy sedí sám, na kraji jakési málo frekventované silnice a jí sendvič balený v ochranné atmosféře. Jeho telefon leží vedle něj, vypnutý. Nehodlá ho už nikdy zapnout. Nebo přinejmenším až za hodně dlouhou dobu. Nenechal o sobě žádnou zprávu. Nikomu. Udělá to později. Napíše jim dopis a pošle ho rodičům. Oni už pak dají vědět jeho sestře i Renaudovi.

Sem tam projede kolem auto. Jakmile se vzdálí, zavládne opět ticho. Je slyšet jen voda tekoucí ve sprše. Všímá si, jak absurdní to je situace. On jí sendvič na kraji silnice. Joanne se pár metrů od něj sprchuje. Dnes večer budou spát vedle sebe na matraci pro dva, pod zvedací střechou karavanu. Doufá, že Joanne netrpí klaustrofobií. Moc místa tam není… Možná že odmítne spát vedle něj… Možná že bude chtít spát spíš dole na lavici u stolu.

Řeknou si „dobrou noc“ a nic dalšího, skoro spolu nemluví. Mohli by být staří manželé, co cestují společně.

Zvuk tekoucí vody ustává. Émile polyká poslední sousta sendviče a opírá se dozadu o opěradlo skládací židle. Půjde si lehnout brzy. Cítí se vyčerpaný. Jako by vážil několik tun. Slyší zvuk kroků na jemném štěrku. Přichází Joanne zabalená do osušky. Mokré vlasy se jí lepí na obličej. Málem ji tak ani nepozná. Vypadá zahanbeně.

„Émile…“

Připadá mu zvláštní slyšet ji, jak vyslovuje jeho jméno. Je to poprvé. Bude si muset zvyknout.

„Vybrala jsem z nádrže všechnu vodu… Omlouvám se… Nenapadlo mě, že to půjde tak rychle…“

Émile nad tím jen mávne rukou.

„To nic.“

„Ale ano… Určitě ses chtěl umýt…“

„Nechám to na zítřek.“

Nevypadá, že by se jí ulevilo. Stále se tváří zaraženě, hlavu má skloněnou.

„Myslíš, že bych mohla využít jednu z těch skříněk… dát si tam své věci?“

Věnuje jí povzbudivý úsměv.

„Samozřejmě. A pár věcí si můžeš dát i pod dřez…“

„A co tvoje věci?“

„Jsou tady ještě další skříňky pod lavicí. Ty budou moje.“

„Tak jo. Děkuju.“

Joanne se vrací do karavanu. Émile se protahuje, vstává.

„Mám nechat ten stůl a židle venku?“ ptá se schválně nahlas, aby ho slyšela i uvnitř. Joanne vstrčí hlavu do dveří.

„Proč?“

„Jdu si už lehnout. Musím dohnat pár hodin spánkového deficitu.“

„Aha… Ano, nech je venku. Složím to, než půjdu taky spát.“

Mačká obal od sendviče, bere si vypnutý telefon a jde do vozu. Joanne klečí u svého batohu. Pomalými pohyby vytahuje hromádku oblečení. Vstává, otevírá dvířka od skříňky, kde původně byl skládací stůl a židle. Vejde se tam docela hodně věcí. Nebudou se muset tísnit.

„Tohle je tvoje?“ ptá se ho.

Docela na dně skříňky objevila krabici. Snaží se vzít ji do ruky.

„To je moje, nech to!“ zastaví ji Émile možná až moc prudce.

Ona okamžitě odtáhne ruku. Netuší, jestli se jí nějak nedotkl. Ona na sobě nedává nic znát. Pokračuje v uklízení věcí. V krabici je hromada fotek. Celé roky a roky zvěčněné na fotografiích. Émile pokračuje mírnějším tónem:

„Rozložím střechu. Budeme spát tam nahoře.“

Ukazuje jí provazový žebřík docela vzadu ve vozu, po kterém se dá vylézt na matraci nad kabinou pro řidiče.

„Dobře.“

Ještě nikdy nerozkládal střechu karavanu. Dlouhých deset minut zápasí s tím mechanismem. Když Joanne strčí hlavu dovnitř, aby se zeptala, jestli si poradí sám, má hotovo.

„Už je to dobrý.“

Dívá se na hodinky. Je sedm večer.

„Tak jo, jdu si lehnout… Jestli chceš být ještě venku, pod dřezem jsou svíčky. A zapalovač.“

„Dobře. Děkuju.“

„Kdyby se cokoli dělo, určitě mě vzbuď… klidně se mnou zatřes. Buď tu jako doma.“

„Dobře,“ opakuje.

„Dobrou noc.“

Mizí na žebříku pod rozkládací střechou. Matrace je pohodlná, ale není moc široká. Nebudou se moct moc hýbat. Vysvléká se, jak to jen vleže jde. Není tam dostatečná výška, aby se mohl posadit. Nechává si jen tričko a trenýrky, špinavé oblečení dává do nohou. S úlevou padá na polštář. Dnes večer mu nebude trvat dlouho, než usne.

Jsou asi tři hodiny ráno, možná víc. Celou jednu dlouhou minutu mu trvá, než si uvědomí, kde je. Možná je to tím, že nepoznává to místo. Možná jeho paměť už bere za své. Neví, jak dlouho ještě bude schopen si uvědomovat, kdo je, kým byl, proč je tady. Lékaři sami si tím nejsou moc jistí..

„Může to trvat ještě celé měsíce, než se významně poškodí paměť. Nebo to může jít velmi rychle. Zatím o tom moc nevíme.“

Je druhý takový případ v Evropě. Nemají ještě dostatek dat. Karavan je zalitý bílým světlem. Měsíc. Všude kolem je ticho. Velmi blízko něj se v  té bělostné záři rýsuje obrys nehybné Joanne. Spí na boku. Měla pravdu. Nechrápe. Ze svého úhlu vidí jen její křehká ramena a vlasy rozhozené po polštáři. V této polotmě není možné dobře rozlišovat barvy a její vlasy vypadají tmavší. Skoro by se dalo říct, že jsou hnědé. A hladké. Skoro by se dalo říct, že je to Laura.

Émilovou tváří proběhne nervózní tik. Úšklebek, který se může podobat i úsměvu. Ví, že je to směšné, že to není k ničemu dobré, ale na několik minut si chce představovat, že vedle něj spí Laura. Nenápadně se k ní přibližuje, nakonec se může nosem dotknout jejích vlasů. Nevoní jako Lauřiny a ani tak nevypadají, ale jeho představivost udělá své. Slyší ji dýchat, nehýbá se. Představuje si Lauru. Její svalnaté nohy, její dokonale hladké vlasy, které jí spadají po ramena, její šíji, která mu vždy připadala tak smyslná, její kulatá ramena, právě tak široká, jak je potřeba, její prsa jako dvě krásná jablka, ne moc velká, ale perfektně tvarovaná. A její břicho… Její něžné břicho… Trochu měkké, což ji štvalo, ale tak hebké… Tam ji líbal nejraději: na břicho. Její plné rty. Její zadek… Zavírá oči a snaží se utišit splašený tlukot v hrudi. Joannina ramena jsou příliš útlá. Laura nebyla vůbec jako Joanne. Byla plná křivek. Oblá, ale svalnatá. Nebyla takhle malá ani křehká. Ne, byla plná života a užívala si ho.

Joanne si ze spánku povzdechne. Émile se chystá zavřít oči, aby předstíral spánek, kdyby se náhodou otočila, ona se však nehýbá. Spí dál, stále obrácená zády k němu. Soustředí se na vlasy, jen na vlasy. Mohly by být Lauřiny. Funguje to. Laura je zase tady. Laura spí hned vedle něj. Přijela za ním a bude s ním na jeho poslední výpravě. Jsou tady spolu, jen oni dva spolu v karavanu. Zůstane, už nikam neodejde. Zase budou pár. Je si jistý, že se zase škádlivě a trochu drze usmívá, že spánek jen předstírá, chce ho prostě jen trochu trápit, chce, aby měl chuť položit jí jednu ruku na břicho a druhou na krk a pak na prsa. Pak už nebude moct předstírat spánek. Zlehka si povzdechne a on ji políbí do vlasů a na ucho. Přitiskne se jí k zádům a ona řekne: „Máš na mě chuť?“ Zbožňuje, když ho přitahuje. Nutí ho to opakovat bez přestání. „Řekni to, řekni, že na mě máš chuť.“

Kolem karavanu projede auto plnou rychlostí a Émila prudce vytrhne z jeho zasnění. Je to kruté. Je to jako studená sprcha. Prudkým pohybem si přitahuje přikrývku a obrací se. Mračí se a v krku má knedlík. Je to i její chyba. Je to Joanne. Je tady, spí vedle něj a vlasy má rozhozené po polštáři… Jakým právem to dělá?

Ráno si neřekli víc než dvě věty. Určitě kvůli té noční příhodě. Émile má ještě stále špatnou náladu. Ví, že je to hloupé a že Joanne je v tom nevinně, ale nemůže si pomoct. Kromě toho ji dnes ráno přistihl, jak jí čočku rovnou z konzervy, a dopálilo ho to. Neví proč. Stále si říká, že ji vůbec neměl brát s sebou, že by jim bylo lépe každému zvlášť. Jenže… je tady. Neví, jestli se jí bude moct zbavit, ani jakým způsobem.

„Zaboč sem,“ ukazuje mu Joanne.

Jsou na cestě od devíti hodin. Hledají nějaké servisní stanoviště pro karavany, aby si mohli doplnit nádrž na vodu. Budou ji potřebovat na sprchování i mytí nádobí. Taky je potřeba, aby vysypali chemický záchod.

„Jsi si jistá?“ ptá se nerudně.

„Má to být tady.“

Odbočuje na silnici, kterou mu ukázala. Měla pravdu. Servisní stanoviště je opravdu tady. Vystupují z vozu. Dopolední slunce už silně pálí. Émile si kleká vedle auta a sklíčeně si povzdechne.

„Nikdy jsem to nedělal…“

Joanne stojí vedle něj, neví, co s rukama. Zase si nasadila svůj široký klobouk, který jí zakrývá celý obličej.

„Ani já ne.“

Vstává stále se špatnou náladou, rozhlíží se kolem sebe. Asi padesátiletí manželé právě zaparkovali několik metrů od nich. Mají stejný model karavanu.

„Hele, zavolej sem tamtoho chlápka. Ten určitě bude vědět, jak na to.“

Dívá se na Joanne v černých šatech dlouhých až po zem, jak se poslušně vzdaluje. Říká si, že je opravdu moc hodná. Laura by ho poslala do háje. Podívala by se na něj s úsměvem a řekla by: „Jdi si za ním sám. Já jsem na dovolené.“

Posadila by se do trávy. Odmítla by vstát, dokud by se neomluvil, že s ní mluvil takovým tónem. Nakonec by souhlasila s tím, že mu pomůže, ale stále by se tvářila trochu trucovitě a on by měl chuť skočit jí po krku.

„Dobrý den.“

Oba padesátníci jsou tady, Joanne s nimi.

„Vidím, že potřebujete pomoct.“

Joanne se skrývá ve stínu svého klobouku. Émile si potřásá rukou s mužem a pokývnutím hlavy zdraví jeho ženu.

„Dobrý den. Ano… Vlastně jsem ho právě koupil… Ještě nevím, jak všechno funguje.“

„A co chcete udělat? Naplnit nádrž na vodu?“

„Ano…“

„A se záchodem si víte rady?“

Émile váhá.

„Víceméně…“

Muž se pobaveně usměje, není hloupý.

„No tak, to přece nevadí. Každý jednou začínal.“

Vyhrnuje si rukávy a kleká si.

„Tak pojďte se podívat, není na tom nic složitého.“

Émile se dívá za odcházejícím párem padesátníků s novým pocitem vděčnosti. Zachránili ho. Vždyť odjel v karavanu, aniž by vůbec věděl, jak vyprázdnit záchod! Někdy se chová opravdu jako vůl. Joanne ho překvapila. Vyhrnula si šaty nad kolena a dala se do práce. Má tenoučké paže – určitě by je dokázal sevřít pouhými dvěma prsty – ale nesla nádrž na vodu s ním, pak šla vysypat záchod a vrátila ho na místo. Neohrnuje nos, když je potřeba něco udělat. Nevypadá tak křehce, když pracuje. Připomnělo mu to větu z jejího e-mailu: Měřím ani ne 157 centimetrů, ale na zádech unesu i dvacetikilový batoh několik kilometrů. Usmál se a trochu roztál. Byl k ní dnes ráno nespravedlivý. Nemůže jí vyčítat, že ho kvůli ní v noci zaplavily vzpomínky na Lauru…

„Neprojdeme se ještě trochu, než zase vyrazíme dál?“ navrhuje Émile, když se Joanne chystá nastoupit do auta.

Joanne k němu otáčí hlavu a jen krčí rameny.

„Jak chceš.“

„Za tady tím odpočívadlem teče potok,“ dodává.

Oba dva tedy míří k potůčku. Je skoro poledne. Slunce už pořádně pálí. Sedají si pod stromy. Émile si sundává boty, ponožky. Jde blíž k vodě, namáčí si nohy a vzdychá úlevou.

„Pojď taky, je to super!“ volá na Joanne.

Ona sedí pod stromem se zkříženýma nohama. Čeká, že ho zase slušně odmítne, ale to se plete. Joanne pomalu vstává a jde ke břehu. Émile se dívá, jak mu mezi prsty na nohou plavou pulci. Joanne si kleká, aby si sundala sandály.

„Trochu studené vody, trochu stínu a hned je to lepší,“ říká Émile.

Má chuť zbavit se konečně té špatné nálady, která se ho drží od rána. Neví, jestli to funguje, protože Joanne je stále stejně nemluvná. Dívá se, jak stoupá do vody jednou nohou, pak druhou. Zavírá oči, určitě slastí.

„Zajdeme potom nakoupit?“ ptá se.

„Ano.“

A znovu mezi nimi zavládne ticho, oba stojí s nohama v potoce a užívají si chladu a stínu stromů.

Dívá se na Joannina nehybná záda. Říká si, že se vlastně nic moc nezmění, ať už s ním zůstane, nebo ne. Mluví málo. Nezabere moc místa. Sotva dýchá. Ale je tady, přivírá oči, když stojí ve studené vodě, chrání se dlaní, když na ni dosáhne sluneční paprsek, a je to živá bytost, její přítomnost je příjemná.

Slunce se pomalu kloní k západu. Zaparkovali na parkovišti, které je obecním úřadem zvlášť vyhrazené pro karavany. Už jsou tady i další cestovatelé. Émile a Joanne se s nimi na dálku pozdravili. Zastavili ve stínu, na trávě. Vytáhli ven pod stromy stůl a skládací židle. Joanne tenkým hláskem navrhla, že připraví salát, sedí u stolu a krájí rajčata a papriky. Émile si sedl naproti ní a vytáhl svého průvodce po Pyrenejích. Obsahuje velkou podrobnou mapu, fotky nejkrásnějších míst a trasy pěších túr. Stejně tak i seznam odpočívadel se servisem pro karavany. Émile si rozložil obří mapu a teď se nad ní sklání. Mne si bradu, čas od času si kroužkuje názvy měst. Joanne dál s lhostejným výrazem krájí rajčata. Někde blízko křičí děti, hrají si s míčem. Nějaká paní se opaluje před karavanem. Štěká pes. Oni jsou zcela potichu. Émile skládá mapu a protahuje se. Vypadá skoro překvapeně, když vidí Joanne naproti u stolu. Nemůže si pomoct a usmívá se na ni, když k němu zvedne obličej, z poloviny skrytý pod velkým kloboukem. Ona mu úsměv neoplácí, rychle zase klopí hlavu a dál krájí rajčata. Émile vstává.

„Jdu se osprchovat.“

Rád by se osprchoval studenou vodou, ale voda v nádrži se už prohřála vedrem venku. Je vlažná. Dává si pozor, aby ji nenechal téct příliš dlouho. Do nádrže se vejde jen sto litrů. To není moc. Zrcadlo v koupelně je miniaturní a on si říká, že udržovat si plnovous nepůjde zrovna snadno. Možná si vousy nechá prostě dál růst. Zamyšleně stojí před zamlženým zrcadlem a pozoruje se. Říká si, že tenhle druhý den byl trochu méně divný než ten první, že Joannina přítomnost v karavanu, po jeho boku, mu už nepřipadá tak absurdní. Možná si oba přece jen nakonec najdou své místo…

Když Émile vyjde z karavanu ven, od pasu nahoru nahý, je ještě stále nedýchatelné vedro. Joanne se snaží prostřít. Po stranách talířů pokládá příbory. Salát je připravený. Asi stihla udělat i zálivku, uprostřed stolu stojí mistička se lžičkou.

„Jé,“ vydechne překvapením Émile. „Díky že jsi to všechno připravila…“

Ona vypadá, že nechápe, za co jí děkuje. Krčí rameny a pomalu si sedá ke stolu. Trpělivě čeká, až si Émile utře ručníkem vlasy.

„Vaříš ráda?“ ptá se, zatímco si sedá ke stolu.

Ona neodpovídá hned. Plní nejprve talíře.

„Ano… Tedy… Jednoduché věci… Saláty, zapečenou zeleninu…“

Špičkou vidličky napichuje dva kousky nakrájeného rajčete a uzobává. Jí jako vrabec. Émile se cítí o něco jistěji.

„Co jsi dělala předtím?“ptá se.

Ona se tváří nedůvěřivě:

„Před čím?“

„Než jsi odjela. Pracovala jsi někde, ne?“

„Ne. Nepracovala jsem.“

„Nikdy jsi nechodila do práce?“

„Ale jo, samozřejmě.“

Nevypadá, že by to chtěla nějak rozvést, a tak se ji Émile snaží povzbudit:

„Já jsem pracoval ve firmě, kde jsme napojovali hotely na rezervační stránky. Pokaždé, když si někdo takto objednal hotel, dostával jsem za to malý poplatek. Byla to nuda. V jednom kuse jsme museli upomínat ty hotely… Vždycky měli hromadu práce a nerozpakovali se poslat mě do háje. Takže ti to je asi jasné… Jsem rád, že jsem pryč.“

Ona se neusmívá. Dál se nimrá v jídle. Z její odpovědi je nakonec překvapený.

„Já jsem byla školnice na jedné základce.“

Émile se zastavuje uprostřed žvýkání sousta.

„Školnice? To je… To je celkem zvláštní.“

„Fakt?“

„Nemáš tělesnou konstituci školnice…“ dodává, aby se ospravedlnil.

Ona nejprve spolkne sousto, než mu opět odpoví.

„Neměla jsem na starost nic fyzicky náročného…“

„Ne?“

„Ne. Ráno jsem otevírala hlavní mříž do školy, odemykala třídy, tělocvičnu, kolárnu… A večer jsem to zase všechno zavírala. Trochu jsem uklízela a… zametala jsem spadané listí a odpadky na dvoře. Pomáhala jsem, když bylo potřeba vymalovat třídu nebo zavěsit tabuli… Dávala jsem pozor, aby večer nebo o víkendu nikdo nevnikl do školy. Zavolala bych policii, kdyby se to stalo. Nikdy to nebylo potřeba. Taky jsem zalévala květiny… Kreslila jsem panáky na dlažbu… Nebylo to kdovíco, ale bylo to fajn.“

Émile se během její řeči čím dál víc usmívá. Je to poprvé, co je Joanne takhle výřečná. Je si skoro jistý výrazem její tváře, ale nemůže si to ověřit, stále má na hlavě svůj obří klobouk.

„Takže jsi v té škole i bydlela?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Ano. Měla jsem k dispozici školní domek na dvoře.“

Émile si ji představuje, jak stojí v dlouhých černých šatech a v širokém klobouku uprostřed školního dvora. Představuje si ji s dlouhými hráběmi, jak shrabává spadané listí, a pak s konví, jak zalévá truhlíky s přebujelými muškáty. Vidí ji, jak klidně kráčí s velkým svazkem klíčů ke školní mříži… Nakonec jí to povolání docela sluší… Školnice na základce.

„Dělala jsi to dlouho?“

„Skoro osm let.“

„Dala jsi výpověď?“

Není si jistý, jestli si správně vykládá její trhnutí hlavou. Jestli je to ano, nebo ne. Říká si, že bude lepší, když to téma opustí. Nechce ji svými otázkami vyděsit.

„V každém případě to zní super,“ uzavírá to.

Potichu dojídají. Poslouchají zvuky ozývající se ze sousedního kamionu. Kluci křičí, štěká pes, nějací dospělí v dálce zapnuli televizi nebo rádio. Čas od času se ozve hudba, spíš nějaká znělka. Pomalu přichází noc. Émile uklízí stůl a vytahuje dvě svíčky.

„Dáš si meloun?“ ptá se Joanne.

„Ne, díky.“

Téměř nic nesnědla. Několik kousků rajčete a papriky, ale to hlavní nechala. Ani Émile už nemá hlad, ale to proto, že spořádal dvě třetiny salátu. Sedá si, zapaluje svíčky a natahuje před sebe nohy. Dnes večer se cítí dobře. Včerejší den ani toto ráno pro něj nebyly snadné, ale teď večer je klidný. V duchu se ptá sám sebe, čím se spolu s Joanne budou večer bavit celé ty měsíce… Joanne se škrábe na krku, pomalu vstává. Vypadá, jako by byla zpomalená. Její pohyby jsou precizní, ale tiché a pokojné, jako by ji nic, ale naprosto nic nemohlo vytrhnout z jejího klidu.

Émile se usmívá.

„Dobře.“

Dívá se za ní, jak se vzdaluje po trávě, jak jde ztěžka a lehce zároveň. Za karavanem je pár hektarů louky zcela sežehlé sluncem. Joanne vypadá, že si není úplně vědoma toho, kam jde. Vidí ji, jak zabočuje za kupkou sena, jak míří k řídkému lesíku, jak se na několik vteřin zastavuje a pak zase pokračuje v cestě.

Émile se protahuje, vstává. Dnes odpoledne si koupili konvici. Má chuť udělat si čaj. Ani vedro mu nikdy nezabránilo v tom, aby si uvařil čaj. Otáčí se v karavanu, vytahuje z krabičky sáček, plní konvici, zády k miniaturní kuchyňské lince poslouchá pískání konvice, dívá se na svůj mobilní telefon položený na stole a představuje si ty desítky hlasových zpráv, namluvené úzkostí přiškrcenými hlasy. Přesto je Émile dnes večer tady. Jde ven s hrnkem kouřícího čaje v ruce, znovu si sedá ke skládacímu stolku. Už je skoro noc. Svíčky třepetavě září do tmy. Některé karavany okolo už mají zhasnuto. Z měsíce je jen tenoučký srpek. Slabounce ozařuje louku a kupky sena. Émile přivírá oči. Joanne je tam, uprostřed louky. Sedí se zkříženýma nohama. Nehýbá se. Vidí její velký černý klobouk se širokou krempou, jak se rýsuje ve tmě, a její tvář obrácenou směrem k nebi. Zdá se, jako by mluvila ke hvězdám. Moc nemluvím, ráda medituju, hlavně pokud jsem v přírodě.

Na rtech se mu objevuje úsměv. Její zpráva nakonec nebyla až tak divná… Řekla o sobě to hlavní. Nic víc.

…

Uprostřed noci ho probudil nějaký hluk. Joanne leze nahoru po provazovém žebříku. Ale není to jen ten jediný zvuk. Na střechu karavanu bubnují kapky deště. Spolu s ním ozařují vnitřek vozu záblesky světla. Émile se snaží napřímit na lokti.

„Co se děje?“

Ale chápe to ještě dříve, než Joanne vůbec otevře pusu, protože už je nahoře, přelézá si na matraci a je celá zmáčená. Mokré vlasy se jí lepí na ramena. Třese se.

„Venku je bouřka z horka.“

„Sakra… a ty ses nechala překvapit?“

„Ano.“

Joanne leze do spacáku a kroutí se, snaží se sundat si šaty, aniž by ji Émile viděl. Ten ztěžka dopadá zpátky na polštář. Je ještě hodně ospalý. Nejspíš ho probudila uprostřed noci.

„Kolik je hodin?“

„Dvě. Možná tři.“

Zvedá udiveně jedno obočí.

„A to jsi byla až doteď venku?“

„Usnula jsem.“

„Na louce?“

„Ano.“

„Stává se ti to často?“

„Občas.“

Stále je tak neochvějně klidná. Konečně se jí ve spacáku podařilo vysvléknout promáčené černé šaty. Émile jí podává jedno ze svých triček, které zůstaly na matraci.

„Nechceš si jím vysušit vlasy?“

Ona přikyvuje.

Další záblesk protíná oblohu. Dívá se na ni, jak si klidnými pohyby suší vlasy. Sedá si opatrně tak, aby jí spacák přikrýval hruď, přidržuje si všechny vlasy na temeni hlavy a balí si je do trička jako do turbanu. Vypadá, jako by si ani nevšimla, že ji Émile pozoruje. Znovu si lehá, otáčí se na bok, zahrabává se až po bradu.

„Dobrou noc,“ šeptá.

„Dobrou noc.“

Émile se ještě chvíli dívá, jak blesky ozařují vnitřek karavanu, matrace, jejich oblečení na hromádkách různě na matraci. Déšť zesiluje. Slyší, jak se Joanne vedle něj třese. Drkotá zuby. Leží dál ještě dlouhé minuty a poslouchá dunění bouřky. Spánek nepřichází. Joanne se už netřese, ale čas od času se převrací ze strany na stranu. Vypadá to, že taky asi nemůže usnout. Váhá, odkašlává si:

„Ty nespíš?“

Ona znehybní, nechává uběhnout jednu vteřinu, pak dvě.

„Ne.“

„Máš strach z bouřky?“ ptá se Émile, aby situaci trochu odlehčil žertem. Odpověď ho překvapí.

„Ano.“

Émile několik vteřin zaraženě mlčí, nenapadá ho nic, co by na to řekl.

„Chceš… abych tady zapálil svíčku?“

„Ne. To zvládnu.“

Ještě nikdy nepotkal nikoho jako tahle dívka. Unese nádrž na vodu, naskočí do karavanu s prvním člověkem, kterého potká, ale má strach z bouřky. Nemůže si pomoct a usmívá se tomu.

„Dobrou noc, Joanne.“

Připadá mu zvláštní slyšet sám sebe vyslovovat její křestní jméno takhle potmě, na lehátku v karavanu. Bude si na to muset zvyknout.

„Dobrou noc,“ šeptá Joanne.

Émile se také obrací na bok, oba tak leží zády k sobě. Zavírá oči, nechává se kolébat bubnováním dešťových kapek, duněním hromu. Nakonec usíná, aniž by si toho vůbec všiml.

3

Předchozího večera zastavili v kempu u městečka Pouzac v departementu Hautes Pyrénées. Podle průvodce, který si koupili, jsou asi jen dvacet kilometrů od Pic du Midi, hory, z níž je jeden z nejkrásnějších panoramatických výhledů na celé Pyreneje. Émile si rozložil mapu na stolek vedle snídaně. Joanne ještě spí. Vytáhl si stůl a jednu židli. Uvařil si čaj, krajíc chleba si namazal rybízovou marmeládou a teď roztržitě snídá, očima bloudí po mapě. Je mu zatěžko uvěřit, že jsou tak blízko Pic du Midi, který je vysoký 2 877 metrů. Městečko Pouzac totiž vůbec nevypadá jako horské městečko. Je to spíše rovina. Všude kolem jen pole a platany. Domy jsou obyčejné, podobají se těm, jaké
Émile zná z domova, z Roannu. Rád by už viděl horské chaty, staré kamenné salaše, smrky. Zběžně nahlédne do karavanu. Žádný šramot, nic se ani nehne. Přesto měl dojem, že něco slyšel. Velmi tichý zvuk. Nějaké chvění. Žvýká tedy dál, hřbetem dlaně uhlazuje mapu. A zase. Zase slyší ten zvuk. Zní to jako vibrace telefonu. Je si jistý, že ten jeho je vypnutý. Rozbuší se mu srdce. Že by ho přece jen zapnul? Poslední dobou se mu čím dál častěji stávalo, že si nepamatoval, kdo mu volal, nebo že vypnul počítač či sklidil nádobí ze stolu. Má z toho obvykle divný pocit a nechápe, že právě prodělal black-out.

Málem převrátí hrneček, jak rychle vstává. Doufá, dokonce se modlí, aby to nebyl jeho telefon. Co dalšího asi ještě provedl? Nezavolal snad svým rodičům? Hrne se do karavanu jako velká voda, ale ihned se zarazí. Pocítí velkou úlevu. Ten zvuk nevydává jeho telefon, ležící na kuchyňské lince a stále stejně tvrdohlavě vypnutý. Vychází z vestavěné skříňky, kam si své věci uklidila Joanne.

Émile natahuje uši. Skutečně to vibruje telefon. Měla vůbec mobilní telefon? Je to zvláštní… Od chvíle, kdy na tom dálničním odpočívadle nastoupila do karavanu, u ní telefon ani nezahlédl. Myslel si, že ho nemá nebo že se ho nějak zbavila. Pomalu se přibližuje, váhá, otevírá skříňku, snaží se být co nejvíc potichu. Telefon nevidí, ale zvuk je teď o něco silnější. Uprostřed jejího oblečení něco vibruje. V tu ránu ztuhne. Nahoře na matraci slyší nějaký hluk. Joanne se začala vrtět. Rychle zavírá skříňku a vrací se ke stolku venku a ke své snídani. Slyší, jak konce provazového žebříku bouchají o příčku. Joanne schází dolů. Émile se znovu noří do své mapy.

„Ahoj.“

Joanne nesměle vystrčila hlavu ven, vlasy má stále ještě zabalené do turbanu z Émilova trička.

„Ahoj.“

Nic dalšího k tomu nedodává. Neříká, že slyšel zvonit její telefon. Ona se zavírá do koupelny a on se snaží znovu soustředit na mapu, ale už se mu to nedaří.

Je tady někdo, kdo Joanne shání… Schovala si telefon do hromádky složeného oblečení, aby ho neslyšela zvonit, ale nechala ho zapnutý a někdo ji shání… Někdo na planetě Zemi o ni má starost, někdo by rád věděl, kde je a jak se jí daří. Někdo na této planetě má tuhle zvláštní osůbku v černém klobouku a ve zlatých sandálech možná rád a to Émilovi zatraceně vrtá hlavou.

Až po chvíli si Émile uvědomuje, že slyší šeptání. Až když vstává, aby po sobě umyl hrníček, slyší v koupelně přidušený hlas. Určitě si ze skříňky vytáhla telefon, než se tam zavřela. Nedaří se mu zaslechnout celá slova. Dokáže rozlišit pár „ne“ a „přestaň“, pak se zdá, že konverzace skončila. Nakonec zaslechne ještě zvláštní zvuk, jako vzlyknutí, a pak už nic. Neodvažuje se ani zeptat přes dveře, jestli je všechno v pořádku. Rychle vychází ven, aby nestál tváří v tvář Joanne, až vyjde z koupelny. Pravděpodobně by to sama nechtěla. A on by nevěděl, co říct. Volal jí nějaký muž? Je to snad její přítel? Připadá mu to úplně uhozené a nepravděpodobné. Možná rodič?

Znovu složili stůl i židle, oblékli se a vydali se na cestu. Joanne teď na sobě má top na ramínka a kraťasy, obojí černé. Émile si říká, jestli snad pořád chodí v černé. Kraťasy jí jsou poněkud velké, vypadá v nich jako neohrožený kluk na školním dvoře o přestávce. Zase má na hlavě ten klobouk.

Émile zapnul rádio a měl dojem, jako by si docela potichu pobrukovala. Není si jistý. Hlava opřená o okýnko se jí houpá. Je překvapený, když na něj po deseti minutách promluví: „Kam to jedeme?“ jako by si teprve teď uvědomila, že už jedou. Émile se ani nesnažil nechat si od ní potvrdit dnešní plán cesty. Má dojem, že jí je úplně jedno, kde je, jen když se může posadit s nohama křížem opřená zády o strom nebo uprostřed louky. Émile nejprve zapíná směrovku a odbočuje na silnici vpravo, teprve pak jí odpovídá.

„Myslím, že se na pár dní zastavíme v místě, které se jmenuje Artigues.“

Ona souhlasí, nic na to neříká a zase si opírá hlavu o okýnko. Émile si obec Artigues označil na své velké mapě dnes ráno. Je to horská vesnička se třiceti stálými obyvateli. Bude to dokonalý klidný přístav pro jejich první zastávku, aby si vychutnali příjezd do Pyrenejí a připravili se na výpravu. Den nebo dva si nechají na odpočinek, zajistí si vybavení a pak budou s batohy na zádech pokračovat pěšky. Kousek od Artigues je Pic du Midi, Pont d’Espagne na řece Gave de Marcadau, horské údolí Cirque de Gavarnie, horské řeky, kaskády… spousta úchvatných míst, kam se dá jít. Vezmou si stan, dva spacáky a budou si hrát na pěší turisty. Předpokládá, že Joanne ho bude následovat.

„Už tam brzy budeme,“ dodává.

Má však dojem, že Joanne dřímá. On sám neví přesně, kam vlastně jede. Pomalu projíždí uličkami Artigues, zatímco Joanne spí s hlavou opřenou o okýnko. Hledá parkoviště, kde by mohli zastavit, ale zároveň si užívá nádherné krajiny kolem.

Je nadšený. To je přesně to, co hledal. Úzké uličky, kamenné domy, dřevěné stodoly. V duchu si říká, že je škoda, že Joanne nic z toho nevidí. Zajímalo by ho, jestli by v ní výhled na okolní vrcholky, rozlehlá zelená rovina a kouzlo starobylých uliček vyvolaly nějaký zájem. Zatím měla stále jen lehce otupělý výraz a ničím se z něj nenechala vytrhnout.

Émile má oči všude, nechce, aby mu něco z té krajiny uniklo. Jede kolem několika aut, které se tady zastavily, aby jejich pasažéři mohli obdivovat panoramatické výhledy a vyfotit si je. O kousek dál musí dvakrát vycouvat, než se mu podaří trefit do úzké uličky, aniž by poškrábal karavan. Parkoviště už je na dohled. Několik aut už tam stojí. Určitě to je místo, odkud se vychází na túry, protože z jednoho karavanu právě vyšel muž a žena, v rukou mají trekové hole a na zádech batohy.

Émile parkuje až na konci parkoviště, aby byli co nejdál od ostatních karavanů, chránění před větrem bariérou stromů. Vypíná motor. A je to tak. Slyší zvuk tekoucí vody. Podél parkoviště se vine horský potok. Tady se bude dobře spát. Krátce pohlédne na Joanne. Stále ještě spí. Vystupuje tedy z vozu a jde rovnou k vodě, nechává se vést zvukem. Stačí přejít parkoviště a pás trávy. Horský potok je tady, hned za stromy. Voda klidně plyne, skáče přes kameny, obtéká je, tu a tam s sebou nese větvičku… Podél bystřiny vede úzká pěšina. Tady začíná výletní trasa. Émile si říká, kam asi vede. Později se podívá do svého průvodce. Zatím si sedá na velký kámen, natahuje nohy a na pár vteřin zavírá oči. Cítí, jak mu myšlenky bloudí, jak těkají nad proudem vody. Vzpomíná na Joannin telefon, na několik hovorů, které měla. Znepokojuje ho to. Nejen proto, že to znamená, že na ni někdo čeká a možná ji prosí, aby se vrátila. Ne. Trápí ho něco jiného. Jsou to hovory, které on sám dostává a které končí v hlasové schránce. Je to dopis, který bude muset napsat svým rodičům, své sestře, Renaudovi, aby jim vysvětlil… Vysvětlil co? Sám pořádně neví. Všechno se seběhlo tak rychle. Sám svůj odjezd ještě pořádně nechápe. Je to tak pokaždé, když člověk opouští své blízké? Je tak těžké pochopit důvody, které nás k tomu vedou?

Laura však vypadala, že si je svým odchodem naprosto jistá. Stále ještě ji vidí, toho dne, kdy si přišla do bytu vyzvednout své poslední věci. Vzala si jako doprovod svoji matku, čekala na ni v přízemí, aby jim nechala trochu soukromí během posledních společných chvil. Málokdy se v životě cítil tak uboze a k ničemu. Přišla ve svých přiléhavých džínách, bílých plátěných teniskách a žlutém tričku, které jí odhalovalo dekolt. Na krku se jí houpal diamant. Milovala šperky. Vždycky na sobě měla něco malého, prstýnek, tenký náramek, visací náušnice… Ten den si na předloktí nesla kabelku a vlasy, stále stejně hladké, stále stejně tmavě hnědé, jí spadaly na ramena. V džínách a bílém tričku se cítil, jako by jí nesahal ani po kotníky. Cítil se ošklivý, špinavý, hloupý. Ten rozchod probírali už třikrát. Laura ihned oznámila, že už k tomu nemá co dodat, že se jen stavila pro poslední věci. Nechtěla s ním mluvit. A on vůbec nevěděl, jak by se měl v takové situaci chovat. Byt byl prázdný. Laura už si odvezla gauč, konferenční stolek a rošt z postele, který patřil jejím rodičům. Žil v tom prázdném a tichém bytě už dva týdny. Jenže tady ještě zbývaly Lauřiny parfémy v koupelně, zimní oblečení ve skříni, dívčí romány v knihovně… Díky tomu se mohl udržovat v iluzi, že to není úplný konec. Až na to, že toho dne si přišla pro všechno. Bylo to naposledy, co ji viděl. Vypadala, že spěchá.

„Máma mě čeká dole. Za hodinu máme být u kadeřníka. Nechci to moc protahovat.“

Díval se, co dělá: chodí z jedné místnosti do druhé, vytahuje věci, skládá je, dává na hromadu. On sám vypadal zahanbeně a nevěděl, co s rukama.

„Nepotřebuješ s něčím pomoct?“ zeptal se jí nezvykle nalomeným hlasem.

„Ne, zůstaň v klidu. Dělej si, co chceš, mám to jen na pár minut. Odejdu sama. Dám ti vědět, až půjdu.“

Ani se nepohnul. Nemohl se odtrhnout od pohledu na Lauru, nyní zcela lhostejnou a cizí, jak si balí věci se stejným spěchem, jako by odjížděla na poslední chvíli někam na víkend. Bylo to naposledy, co ji viděl. Bylo to naposledy, co byla s ním, v jejich bytě. Nemohl se od ní odtrhnout. Stál ve dveřích do obývacího pokoje a sledoval ji očima. Není co dodat. Jen jsem se stavila pro pár posledních věcí. Mám to jen na chvilku. Neodvážil se na ni ani promluvit. Byla v tom naprosto rozhodná. Co by mohl udělat, aby změnila názor, aby ji přesvědčil, ať zůstane? Měl dojem, že k tomu všemu se rozhodla už dávno. Mnohem dříve, než před ním vůbec začala mluvit o rozchodu. Byla trpělivá. Sama se ještě chvíli snažila, ale už je to pryč, je konec. Už toho má dost. Byla zase volná jako pták, jako když ji před čtyřmi lety potkal. Nastoupila do výtahu se třemi plnými taškami a jednou krabicí.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptal se znovu.

„Ne. Vrátím se ještě pro kabelku a už to bude všechno.“

Zmizela ve výtahu. On zůstal sklesle stát v předsíni a měl pocit, že se dusí. Násilím se snažil vzpamatovat. Dostal chuť podívat se do jejího telefonu… ověřit si, zda jeho podezření je opodstatněné. Byl přesvědčený, že potkala někoho jiného. Nakonec otevřel její kabelku a vnořil dovnitř ruku. Našel telefon. Chtěl po něm kód. Ten zatracený telefon byl zamčený. Udělalo se mu z toho špatně. Nikdy si nezamykala telefon, když spolu ještě žili. Proč tam teda teď měla ten mizerný kód? Slyšel, jak výtah zase jede nahoru a vrátil telefon zpátky do kabelky. Laura se vrátila do bytu trochu udýchaná. Hruď pod žlutým tričkem se jí zvedala, zrůžověly jí tváře. Věnovala mu strašlivý úsměv, studený, pracovní úsměv, jako by Émile byl jen nějaký bezvýznamný známý, kterého náhodou potkala.

„Tak jo. Teď už se asi musíme rozloučit.“

Nic na to neodpověděl. Hlas by se mu zlomil. Hledal na Lauřině tváři, její krásné tváři, nějakou známku bolestného pohnutí. Nebo aspoň závan smutku… Jenže tam byl jen spěch a jistá úleva. Modlil se, aby ho bolest zbavila vědomí, až Laura odejde, a aby se už nikdy neprobudil. Ona jen popadla svoji kabelku, položila mu ruku zlehka na rameno, vytáhla se na špičky, aby ho rychle políbila na tvář.

„Jsem ráda, že… že jsme mohli být nějakou dobu spolu. Přeju ti jen to nejlepší, opravdu… Ať se ti daří,“ dodala krátce, když se odtahovala.

A pak zmizela, ve spěchu, zatímco on tam zůstal němě stát, s pocitem bodavé bolesti. Odešla si ke kadeřníkovi, jako kdyby život šel prostě dál. Émile si sotva uvědomuje, že má sevřený krk a pocit, že se dusí, stejně jako v to červnové odpoledne před rokem. A přesto stojí tady, na břehu horského potoka a nechává se ovívat příjemným vánkem. Nic není pryč. Emoce jsou stále stejně silné, dlouhé měsíce, které uběhly, na tom sotva něco změnily. Několik vteřin trvá, než se mu podaří vzpamatovat, zahnat ten strašný pocit v hrudi a v krku. Hází několik kamínků do potoka, aby si ulevil od hněvu. Pořád ještě to nechápe. Byli spolu přece šťastní. Byli nejšťastnější pár široko daleko. Jak se to mohlo stát? Vůbec nebyli takový ten obyčejný pár, který se časem nechá pohltit rutinou. Byli jiní. A přesto odešla…

…

Když se Émile vrátí do karavanu, je překvapený, že Joanne vytáhla stůl a obě židle a právě prostírá.

„Joanne?“

Stojí u kuchyňské linky, je skloněná nad prkýnkem a něco krájí.

„Promiň, spala jsi… tak jsem se šel trochu projít.“

Ona jen krčí rameny na znamení, že to nevadí.

„Myslela jsem si to.“

„Co to chystáš dobrého?

„Zeleninový salát.“

Ukazuje na snítku rozmarýnu vedle ní.

„Tohle jsem našla za karavanem.“

„To tam rostlo jen tak divoce?“

„Ano.“

Nic dalšího už neříkají. Dívá se, jak Joanne pomalými a přesnými pohyby krájí rajčata. Přemýšlí, jak dlouho byl asi pryč u potoka. Nejmíň hodinu. Škrábe se na krku.

„Nechceš pomoct? Můžu… můžu taky něco dělat?“

„Ani ne.“

„Můžu nakrájet chleba.“

„Jak chceš.“

Sedají si ke stolu a nechávají se kolébat šuměním vody.

„Za parkovištěm je horský potok.“

„Fakt?“

„Ano. Musíš se tam zajít podívat. Je tam i turistická stezka.“

Ona přikyvuje a dál si pomalu vkládá do úst drobná sousta. Émile má dojem, že snad jí jen ovoce a zeleninu. Asi proto je tak křehká. Dnes večer jí uvaří těstoviny s pořádnou vrstvou sýra a přinutí ji, aby aspoň trochu snědla.

„Říkal jsem si, že bychom si tady mohli trochu odpočinout. Den nebo dva. A pak na nějaký čas opustíme karavan. Je tady plno míst, která stojí za to vidět. Vezmeme si batohy a vyrazíme na týden nebo dva.“

Ona opět přikyvuje.

„Mám stan, vařič, spacák,“ pokračuje Émile.

„Taky mám spacák.“

„Máš na sebe i něco teplého? Tam nahoře bude jen pár stupňů. A budeš potřebovat pořádné boty, ne tyhle sandály.“

Ona chvilku váhá.

„Zajedeme ti nějaké koupit, než vyrazíme, jestli chceš,“ dodává.

„Dobře.“

Přemýšlí, že budou potřebovat nějaké láhve na vodu, lékárničku a dehydrované potraviny…

Po jídle umývají nádobí. Jedli v tichu, poslouchali jen tekoucí vodu a zpěv ptáků. Nějaká auta přijela, jiná odjela. Mají tady klid, jsou skrytí za stromy.

„Dnes odpoledne zůstanu v karavanu,“ oznamuje Émile,
když uklízí talíře do skříňky pod dřezem. „Musím napsat dopis.“

Rozhodl se, že ho konečně napíše. Bude lepší, když se toho zbaví, ještě než s batohem odejdou do hor. Kdyby se mu něco stalo… Bude lepší udělat to hned, aby se na svou dobrodružnou výpravu mohl vydat s lehkou hlavou a nemusel myslet na to, co nechává za sebou. Sedá si ke stolu s hrnkem čaje. Bude mít celé odpoledne na to, aby vymyslel, co má napsat. Joanne souhlasí.

„Dobře. Já budu u potoka.“

Dál ještě nějakou chvíli utírají a uklízejí umyté nádobí. Pak Émile odkládá utěrku. Nádobí je hotové.

„Dnes večer by ses měla projít po vesnici. Jsou tady neuvěřitelné výhledy.“

„Opravdu?“

„Ano. Můžeme jít spolu, jestli chceš.“

„Tak jo.“

Po jídle Joanne odešla, vzala si malý ručník, sluneční brýle a knížku, jako by se vydávala na pláž. Émile si uvařil čaj, vytáhl papír a propisku a usadil se venku u skládacího stolku. To bylo před třemi hodinami. Zatím nenapsal ani řádku. Nejdřív pil čaj, pak se mu chtělo na záchod, pak začal tím, že napsal datum, a pak se ztratil ve svých myšlenkách. Chtělo se mu spát, šel si na chvíli lehnout nahoru na matraci. Pak si znovu uvařil čaj a rozhodl se, že tentokrát už dopis opravdu napíše. Jenže začal myslet na turistickou stezku podél potoka a šel se podívat do svého průvodce Pyrenejemi, kam přesně vede. Zjistil, že ta pěšina vede ke kaskádě na řece Arize, cesta tam a zpátky by trvala dvě a půl hodiny. Pak si vůbec není jistý tím, co vlastně dělal až do této chvíle, kdy ho ze zasnění vytrhává ženský hlas. Docela jiný hlas, než má Joanne.

„Ahoj!“

Je tak překvapený přítomností někoho jiného, že se mu podaří vylít na stůl trochu čaje. Neodpovídá hned. Zpoza stromů k němu přichází nějaká žena. Má na sobě trekový komplet a v rukou drží hole. Bude jí asi třicet let, rozhodně ne víc. Světlé vlasy má stažené do drdolu, rysy v obličeji trochu tvrdé, ale souměrné. Je to sportovkyně. Má svalnatá lýtka a široká ramena.

„Ahoj,“ odpovídá Émile, když se mu zase vrátí řeč.

Teprve teď vidí, že není sama, že trochu stranou za stromy na ni čeká nějaký pár.

„Nechtěla jsem tě vyrušit. Překvapil mě tady ten karavan. Taky se chystáš vyrazit na GR?“

Nechápe, o čem to ta žena mluví. Mračí se. Určitě vypadá hloupě.

„Na GR?“

„GR10.“

„Jo aha!“

Četl o tom v průvodci. GR10 je velká turistická trasa pro pěší, která vede přes celé Pyreneje. Artigues na ní leží také.

„Ne. Já… já jsem přijel dnes dopoledne.“

„Takže se nechystáš na GR?“

„Ne… Chci vyrazit na pár dní s batohem a stanem, abych se porozhlédl po okolí, ale… nepočítal jsem s tím, že bych se řídil nějakou předem danou trasou.“

„Takže tady budeš pár dní?“

„Ano. Dokud si nepřipravím trasu a všechno, co je potřeba…“

„Chystáš se na Pic du Midi?“

Nepřestává se usmívat. Je tak zatraceně jiná než Joanne!

„Ano, mimo jiné.“

„Tak to bych ti mohla dát pár rad. Právě jsme se odtamtud vrátili. Určitě musíte jít po stezce vodičů mul. Je to sice rozhodně delší, ale naprosto senzační… Nechápu, že lidi tamtudy chodili uprostřed zimy, všude plno sněhu, a nosili na zádech až čtyřicet kilo!“

Její nadšení je nakažlivé. Émile souhlasí a taky se na ni usmívá.

„Dnes se chystáme jít na kaskády,“ pokračuje žena. „Řekli jsme si, že se tady na pár dní usadíme, než budeme zase pokračovat. A využijeme toho, abychom se podívali do okolí.“

Dává si za ucho pramen vlasů, který se jí uvolnil z drdolu.

„Píšeš nějakou knihu?“

Émile vrtí hlavou, usmívá se.

„Ne. Dopis.“

„Aha. Vypadáš, jako by ti došla inspirace,“ očima ukazuje na prázdný papír.

„Tak trochu,“ směje se Émile.

„Měl by ses k nám dnes večer přidat. Občas se na trase ubytujeme v noclehárně a tahle je super. Včera jsme dělali táborák. Dnes večer nejspíš bude taky. Za svítání bude vyrážet jeden německý pár. Uděláme oslavu na rozloučenou. Přines nějaké víno, jestli můžeš.“

Má jiskřivý úsměv, který kontrastuje s jejími spíše tvrdými rysy.

„Ano, ještě uvidím,“ odpovídá Émile.

Oba přátelé, kteří na ni čekají, už vypadají netrpělivě. Muž jí dává diskrétně znamení, aby si pospíšila. Mladá žena zvedá ze země hůlky, které si tam odložila.

„Jestli přijdeš, ptej se po Chloé… Kdybych byla třeba v kuchyni, dovedou tě za mnou.“

Émile přikyvuje a vrací jí úsměv.

„Tak jo. Díky.“

„Nemáš vůbec zač. Tak se uvidíme později… možná!“

„Ano. Uvidíme se večer!“

Odchází rychlým krokem a její silueta mizí mezi stromy. Tentokrát už se mu vůbec nedaří vrátit se k dopisu, s tím je konec. Opírá se o opěradlo židle, natahuje si nohy. Přemýšlí, jestli tam dnes večer půjde. Šel by docela rád. Joannina přítomnost je příjemná, ale přece jen je trochu moc mlčenlivá. Určitě to potřebuje, večer plný vína, se spoustou lidí, řečí, úsměvů… Pod dřezem má schovanou láhev červeného vína, které tam dal, když připravoval svůj útěk. Mohl by ho večer vzít s sebou. Jenže co s Joanne…? Mohl by ji tady nechat samotnou? Den se pomalu kloní k večeru. Joanne je pořád ještě pryč. Émile se rychle osprchoval a dal vařit vodu na těstoviny. Hodil do hrnce špagety a teď sleduje hodiny. Co asi Joanne dělá? Říká si, že se zajde podívat k potoku, jestli není tam. Turistická stezka je liduprázdná a po Joanne není ani stopy. Émile se snaží ujít pár kroků nejdřív jedním směrem, pak druhým, jestli ji náhodou nezahlédne. Zbytečně. Začíná být trochu naštvaný. Má hlad a mrzí ho ještě další věc. Večer je pozvaný do noclehárny… Jestli se Joanne nevrátí, nebude tam moct jít. Čeká na ni ještě nějakou chvíli a pak si náhle uvědomí, že zapomněl na těstoviny a vroucí vodu. Příliš pozdě. Karavan je plný kouře, hrnec je černý. Všechna voda se vyvařila. Těstoviny jsou spálené. Nedaří se mu nepodlehnout podráždění, nadává a práská dvířky od skříněk. Dobrých deset minut mu trvá, než vydrhne hrnec, a dalších deset, než zase uvaří vodu na těstoviny. Je skoro noc, když si venku sedá ke stolu. Ještě pořád je naštvaný. Joanne mu zničila večer. Co vlastně dělá? Émile neví, jestli by se měl znepokojovat kvůli její nepřítomnosti, nebo se zlobit dál. Minulou noc usnula uprostřed louky… Asi se jí takové věci stávají. Vrátí se v noci, bude se tvářit přihlouple a on přijde o svůj večer. Dojídá těstoviny, přidává si a sype je sýrem. Začíná se opravdu znepokojovat. Co když začne pršet? Co když stoupne voda? Co když potmě netrefí na parkoviště? Émile nechává svůj talíř, bere si ze skříňky pod dřezem baterku a jde jí naproti k potoku. Joanne je tam. Vida kdo se to vrací v příliš velkých černých bermudách, s knihou a ručníkem v ruce.

„Co blbneš?“ křičí Émile na její přibližující se siluetu.

Nevypadá, že by třeba jen zrychlila krok, když ho slyší.

„Už jsem se o tebe začal bát! Vždyť je dávno tma!“

Přichází až k němu a vypadá překvapeně, jako by nechápala, proč se tak zlobí.

„Mělas mi dát vědět!“

„Promiň. Nevšimla jsem si, že už je tak pozdě…“

Její tenký omlouvající se hlásek ho nemůže uklidnit.

„Je tma!“

„Začetla jsem se…“ říká Joanne na svou omluvu.

„Copak sis nevšimla, že se stmívá?“

V tu chvíli se přece jen zarazí, uvědomuje si, že to přehání. Vždyť ona mu nic nedluží. Je dospělá a dovede se sama o sebe postarat. Jenže v tom je ten háček… Opravdu to dovede? Pořád se zdá, že je úplně mimo.

„Promiň, já jen… Začal jsem se o tebe bát.“

Ona jen lhostejně krčí rameny.

„Minulou noc jsi usnula uprostřed louky, tak jsem měl strach…“

V tom ho Joanne přeruší: „Odteď se budu vracet dřív, než bude tma.“

Nenapadá ho nic, co by k tomu mohl dodat, a tak jen zakoktá něco ve smyslu „Uvařil jsem ti těstoviny“.

Společně se vrací do karavanu. Émile už nemá ani trochu chuť jít na večírek. Zapaluje svíčky na stolku a noří se do svého průvodce Pyrenejemi, zatímco Joanne večeří. Dnes se trochu opálila. Má úplně červený nos. Že by si sundala svůj černý klobouk?

„Dá se to? Je to ještě teplé?“ ptá se jí, když zvedá oči od svého průvodce.

„Ano.“

„Je docela pozdě na to, abychom se ještě šli projít do vesnice… Zajdeme si tam zítra…“

„Ano.“

Parkoviště je tou dobou prázdné. Není tu ani noha. Émila proto vyleká, když mezi stromy za sebou slyší nějaký zvuk. Mhouří oči, snaží se ve tmě rozlišit nějakou siluetu. O vteřinu později se objevuje postava s větvičkou ve vlasech. Émile vydechne úlevou, když pozná mladou ženu z dnešního odpoledne, Chloé.

„To jsi ty! Říkal jsem si, kdo to sem zabloudil!“

U stolu vedle něj Joanne zvedá hlavu, když ho slyší mluvit, a vidí přicházet Chloé. Nedává najevo sebemenší údiv. Chloé však náhle vypadá rozpačitě. Nějakou chvíli zaraženě mlčí.

„Promiňte, já jen… myslela jsem… Měli jsme tu oslavu…“

Vypadá, že by se v tu chvíli raději propadla do země. Émile vstává a zve ji, aby ho následovala kousek dál, směrem k potoku, aby si mohli promluvit v soukromí. Chloé letmo zdraví Joanne „dobrý večer“, pak chvíli váhá a nakonec jde za ním. Po několika krocích se zastavují.

„Chtěl jsem přijít,“ říká Émile. „Jenže Joanne se dlouho nevracela z procházky. Setmělo se. Chtěl jsem na ni počkat, abych si byl jistý, že se jí nic nestalo. A pak už bylo příliš pozdě.“

Chloé nevypadá, že by ho poslouchala. Upřeně pozoruje karavan a Joanne, která večeří obklopená svíčkami, černý klobouk má stále na hlavě.

„To je tvoje přítelkyně? Nevěděla jsem, že jsi tady s přítelkyní…“

Émile se podívá stejným směrem jako Chloé, na Joanne, a se smíchem vrtí hlavou.

„Ne… To není moje přítelkyně!“

Joanne odkládá vidličku. Obrací obličej k nebi. Nehýbá se. Není jasné, co dělá, jestli se dívá na hvězdy, nebo se modlí.

„Vypadá divně.“

Émila to rozesměje.

„Je úplně praštěná, to jo!“

„Tak co tady dělá? Proč s tebou cestuje?“

Nemá chuť jí to všechno vyprávět. O nemoci, o verdiktu lékařů, o inzerátu…

„Nabral jsem ji cestou.“

„Cože?“ diví se Chloé. Má vytřeštěné oči.

Émile se snaží rychle něco vymyslet.

„Stopovala. Nastoupila na jednom dálničním odpočívadle. Je trochu ztracená… Já… Řekl jsem jí o svém plánu cestovat po Pyrenejích a ona chtěla jet se mnou.“

Chloé má překvapením dokulata otevřená ústa.

„Takže ji neznáš?“

„Ne.“

„Kdy jsi ji nabral?“

„Před třemi dny.“

„Aniž bys ji znal?“

„Aniž bych ji znal.“

„Co když je blázen… teda chci říct… opravdový blázen, co když má nějakou psychickou nemoc nebo… co když odněkud utekla. Třeba ji hledá policie!“

On jen krčí rameny.

„Nevypadá nebezpečně.“

Chloé se na něj dívá s takovým ohromením, až si začíná uvědomovat, že je možná stejný blázen jako Joanne, že se nejspíš hledali.

„Takže ty jsi prostě totální magor!“

Chloé se rozesměje a Émile s ní. Je rád, že už se přestala tvářit vyděšeně.

„Takhle nějak má vypadat dobrodružství, ne?“

„Hmm…, to si nejsem jistá,“ říká Chloé.

„A ty ses na GR10 vydala s kým?“

„Jsem tady se svými dvěma nejlepšími kamarádkami a jejich kluky. Teda, měla bych říct, s jejich manžely, ale ještě jsem si na to nezvykla. Cítím se pak stará.“

Jeden na druhého se usmívají.

„Myslím, že ti rozumím… můj nejlepší kamarád už má dítě a teď se chystá koupit dům.“

Chloé se zatváří znechuceně a oba se rozesmějí.

„Taková rána! Měl jet raději s tebou!“

„To on by určitě rád.“

„Takže panička si přála dům a dětičky?“

On chvíli přemýšlí.

„Myslím, že ano, ale oba jsou moc šťastní.“

„Tak to je hlavní.“

Na chvíli mezi nimi zavládne ticho. Émile si všímá, že Chloé má dnes večer rozpuštěné vlasy. Spadají jí po ramena. Svůj trekový komplet vyměnila za jablkově zelené letní šaty a sandály na klínovém podpatku. Je teď stejně vysoká jako on. Ještě jeden centimetr a už by byla vyšší.

„Tak přijdeš ještě na ten večírek? Můžeš té své bláznivé kamarádce navrhnout, aby šla taky.“

Škodolibě se usmívá. Oba dva se dívají, jak Joanne vstává, uklízí po sobě talíř a příbor a jde do karavanu.

„Myslím, že si půjde lehnout,“ prohlašuje Émile.

„Asi jo… Tak ji tady necháme?“

„Můžeme.“

„Nebo si můžeme jít sednout na břeh potoka. Akorát že jsem nevzala žádné víno…“

Émile jí věnuje úsměv.

„Mám uvnitř víno. A zapalovač. Uděláme si oheň tady.“

Chloé ho nadšeně plácne do ramene.

„Domluveno!“

Joanne uvnitř karavanu právě umývá nádobí. Émile stojí vedle ní, je trochu rozpačitý.

„Potkal jsem ji dnes odpoledne. Šla s kamarády na výlet.“

Joanne na to nijak nereaguje. Dál umývá houbičkou talíř.

„Uděláme si na břehu potoka oheň. Chceš jít s námi?“

Ona vrtí hlavou.

„Ne, ani ne.“

„Půjdeš si lehnout?“

„Ano.“

„Dobře… Tak se uvidíme později…“

„Tak zatím…“

Otevírá skříňku pod dřezem a vytahuje láhev červeného vína, vývrtku a zapalovač. Cítí, jak se na něj Joanne dívá, když vychází ven, a říká si, jestli se ještě pořád tváří nezúčastněně a ztraceně.

4

„Tady to půjde. Tohle místo je perfektní.“

Chloé nasbírala suché větvičky a teď si sedla na velký kámen. Émile je dal na kupu a teď tu malou hromádku dříví obklopuje dokola kameny. Oheň chytá bez většího úsilí. Émile odchází pro větší větve do zásoby a Chloé otevírá lahev vína.

„Nevzal jsem skleničky,“ říká omluvně.

„Tak budeme pít rovnou z lahve.“

Podaří se mu rozdělat oheň. Další větvičky pokládá vedle. S takovou zásobou můžou přikládat několik hodin. Sedá si vedle Chloé. Dlouhé svalnaté nohy si natáhla před sebe. Po pleti jí tančí oranžové odlesky. Přikládá si lahev k ústům a podává mu ji. Dělá mu moc dobře, že může být tady, na břehu potoka, u ohně, s dívkou, která se usmívá, která mu dává najevo, že se jí líbí, s dívkou, která překypuje energií. Po těch prvních dnech, kdy se v tichu stále zabýval minulostí, je to opravdový závan svěžího vzduchu. Chloé se ho začíná vyptávat.

„Vyprávěj… Jak jsi přišel na ten nápad procestovat Pyreneje? Jak ses sem dostal?“

On by však byl raději, kdyby s vyprávěním začala ona. Nemá představu, co přesně jí řekne. Nějakou šetrnou verzi pravdy, více či méně skutečnou.

„Ne. Nejdřív ty.“

„Aha a proč?“

„Protože se trochu moc ptáš.“

Ona se tiše směje a zaklání hlavu dozadu.

„Tak to máš pravdu. Lidi mi to říkají často.“

„Tak povídej. Proč tě napadlo vydat se na GR10?“

„Dobře. Začnu teda od začátku. Já… odešla jsem z práce. Byla jsem pošťačka.“

Émile má na rtech udivený úsměv.

„Ano, pošťačka. To vysvětluje ty pěkné svalnaté nohy a opálení, ne?“

Oba se nijak nesnaží zadržet smích.

„Rozvážela jsi poštu na kole?“

„To je přece jasné. Vždycky jsem odmítala jezdit autem.“

„Asi ráda sportuješ, že?“

„Celé víkendy věnuju sportu.“

„Zase další cesty na kole?“

„Ne. Plavání, pěší turistika, spousta výletů. Vždycky jsem chtěla odjet na pořádný road trip do přírody.“

„Proto jsi odešla z práce?“

„No, to je ještě o trochu složitější…“

Bere si z jeho rukou lahev a dlouze pije.

„Tohle víno není vůbec špatné.“

Podívá se na něj jedním ze svých upřených výmluvných pohledů. Dnes večer si pro něj přišla až do jeho karavanu…

„Takže proč jsi odešla?“ navazuje Émile, aby zakryl své rozpaky.

„Ano, takže… vlastně mi ten nápad ležel v hlavě už dlouho. Chtěla jsem na GR10 odjakživa. Měla jsem vyrazit se svým přítelem, se kterým jsem tehdy chodila. Už jsou to tři roky, co jsme se rozešli. Byl to pitomec, ale měli jsme se brát.“

Výraz Chloé teď říká mea culpa.

„Ano, málem jsem si nechala nasadit čepec. Ale konec dobrý, všechno dobré, pán si našel jinou…“

Na chvíli se odmlčí a zavládne ticho.

„… a odjel s ní na GR10“.

Émile vybuchne smíchy, zatímco pije z lahve a málem se udusí. Chloé není dotčená ani za mák. Směje se taky.

„Jo, já vím… Pořád ta zatracená GR10. Můj život je jedna velká komedie.“

„Ale vidím, že to bereš dobře.“

Opět je ticho, sotva přerušované praskáním ohně.

„Tak jsem tu myšlenku na road trip do přírody nechala být. A pak… pak jsem tak trochu ztratila tři roky života. Pořád jen práce, sport, večírky s kamarádkami. Snažily se, abych přišla na jiné myšlenky. Byla jsem z celé skupiny jediná nezadaná. A pořád jsem. Pořád se mi snaží někoho namluvit. Je to fakt příšerné.“

„Myslím, že ti rozumím.“

Když Laura odešla, stávalo se mu totéž. Renaud s Laëtitií i těch několik přátel, se kterými se ještě vídal, se dali do práce. Snažili se mu domlouvat rande. Nemohli pochopit, že Émile o tom nechce ani slyšet, že pro něj je to minulost a tenhle vlak mu už odjel. Chloé pokračuje:

„A pak mi před dvěma měsíci umřela matka. Na rakovinu vaječníků. Otec prodal rodný dům. Pochopila jsem, že jedna část mého života je definitivně za mnou a že je čas odjet. Člověk to vždycky vycítí. Když se přeruší poslední pouto, není dál na co čekat. Nechtěla jsem si vzít neplacené volno. Rovnou jsem dala výpověď. Jsem mladá, určitě si najdu i něco jiného, v téhle zemi nebo jinde.“

Hází jeden kamínek do vody. Émile jí podává lahev.

„Kam půjdeš, až si projdeš Pyreneje?“

„Možná do Španělska. Pak na Sicílii. A co bude potom, to netuším.“

„A tvoje kamarádky? Půjdou s tebou?“

Chloé vrtí hlavou. Po vlnitých světlých vlasech jí tančí světlo z ohně.

„Ne. Jsou tady se mnou jen na GR10.“

Přitahuje si kolena k hrudi. Émilovi se líbí způsob, jakým se na něj dívá, jak sklání hlavu na stranu. Má chuť vklouznout jí rukou do vlasů.

„A co ty?“ ptá se Chloé. „Proč jsi tady sám? Tedy až na tu bláznivou holku, kterou jsi nabral cestou…“

Nestihl si připravit žádnou lež. Je teď její otázkou trochu zaskočený.

„Já… Já vlastně taky…“

Polyká. Chloé se na něj klidně, se zájmem dívá. Émile
nemá chuť mluvit o své nemoci. Dnes večer chce být mladý a plný života jako ona. Chce být ten, který má ještě všechno před sebou.

„Já jsem taky vlastně opuštěný,“ vyjde z něj nakonec.

„Kým? Měl jsi přítelkyni?“

„Ano. Odešla před rokem. Ale oproti tobě to asi nebylo kvůli někomu jinému. My… My jsme se ještě neměli brát, ale… vzala si do hlavy, že chce mít dítě a… asi na to byla mnohem víc připravená než já… Já jsem byl ještě kluk.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechno modré z nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.