Jeffe Kennedy v nakladatelství

KRONIKY DASNARIE

Vězeňkyně koruny

Vyhnankyně moří

Bojovnice světa

Copyright © 2019 by Jeffe Kennedy

Translation © Petra Kubašková

Cover © Zuzi Maat

ISBN 978-80-7594-466-5 ePub

ISBN 978-80-7594-467-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Sarah, která do mě tak dlouho hučela, až díky ní začal tento příběh existovat.

POĎEKOVÁNÍ

Mnohé díky těm, kteří četli tento příběh a stálo jim zato poskytnout mi úžasné názory, jak tuto trilogii ukončit, a těmi jsou: Marcella Burnard, Jim Sorenson a Sage Walker.

Obrovské díky patří Lauren Vassalo, manažerce pro komunikaci u Rebel Base Books za její vynalézavou a neúnavnou marketingovou podporu – a za to, že mi řekla, že ji moje knihy rozplakaly a přejela kvůli nim zastávku metra.

Díky Taře Gavin za to, že se ujala této trilogie a dala mi příležitost vyprávět i vedlejší příběh, a také díky celému týmu u Rebel Base. Má poklona a vděk patří Rebecce Cremonese za to, že znovu a znovu neházela perly do žita. Ano, já vím, že jsou to dva různé idiomy dohromady. Ber to jako výzvu, abys to napravila.

Pozdrav a slova díků posílám všem, kdo chodí do SFWA Slack chatové místnosti. Díky vám, lidi, jsou moje dny krásnější, a vaše přátelství a podpora pro mě znamená všechno.

Děkuji mamince, která se opravdu moc a moc snaží nepsat mi textovky, když ví, že píšu. Tak ještě jednou hip, hip, hurá!

A svým jásotem potěšme také Minervu Spencer za to, jak fantasticky tuto trilogii podporuje. A když už jsem u toho, tak i Land of Enchantment Romance Authors (LERA) za to, že mi vždycky tleskají.

Objetí, polibky a několik sklenek martini pro Sarah Younger: fantastickou agentku, která mě povzbuzuje a šíří vydavatelská moudra. Jste nejlepší!

Láskyplný pozdrav míří i ke Carien, která vždycky ví, jak mě usadit, když si stěžuju – a kterou tyto knihy rovněž rozplakaly.

A nakonec a zároveň v první řadě děkuji Davidovi, který je tu vždycky pro mě.

PROLOG

Byla jsem princeznou Dasnarie, císařskou dcerou, a vyrostla jsem v ráji.

Můj dětský svět byl bez chybičky, teplý, krásný, plný hojnosti a luxusu. Sebemenší rozmar mi byl s radostí a okamžitě splněn, bez váhání a se zářivým úsměvem donesen až pod nos. Já a moji sourozenci jsme trávili dny hrami, nic se po nás nikdy nechtělo ani neočekávalo.

Až do onoho dne, kdy se po nás chtělo vše – a kdy mi všechno vzali.

Teprve v té chvíli jsem konečně v našem ráji viděla to, čím doopravdy byl, prohlédla jsem, jak nás záměrně uplácával a tvaroval. Jako vhodný podklad pro luxusní doplňky. Když chcete vytvořit umělecké dílo, pěstujte ji obklopenou elegancí a krásou. Obložte ji křehkou nádherou, ať je hezky změkčilá a svůdně poddajná. A dejte jí jenom jediné vzdělání – jak být k potěše druhého.

Vzdělání vede ke kritickému myšlení, a to u dasnarijské princezny není žádoucí vlastnost; byla jsem tudíž chráněna před vším, co by mohlo poskvrnit mou panenskou mysl, stejně jako tělo.

Tak málo jsem rozuměla vnějšímu světu, a proto, když nadešel čas utrhnout mě ze zahrady a nemilosrdné nůžky mě odstřihly od všeho, co jsem znala, přišlo to jako šok a zranilo mě to tak zničujícím způsobem, že jsem nebyla schopná pochopit, co to znamená, natož abych v sobě našla vůli bránit se a postavit na odpor. A jak jsem zjistila časem, i toto vše bylo součástí plánu.

Kéž bych se aspoň mohla pochválit za to, že jsem vyvázla z hrůz brutálního manželství, do něhož mě navlékli, avšak to nemohu. Nebýt mého mladšího bratříčka Harlana, bývala bych pokračovala v kruté zimní svatební cestě a moje fyzická i citová zranění by byla utlumena otupujícími čaji a kuřivem, jímž jsem byla zásobována, a dál bych byla vystavena nevyhnutelně horšímu mučení a nakonec bych podlehla smrti.

Harlan mě však dostal potají ven a utekli jsme. Jako zázrakem jsem se dokonce dostala na zámořskou loď, mířící do širého světa, o němž jsem nic netušila, zatímco Harlan tam někde zůstal jakožto zajatec naší bezohledné rodiny.

Ani pak bych však zřejmě nepřežila, kdybych zůstala odkázána sama na sebe. Plna strachu a nevědomosti jsem skoro nevycházela ze své kajuty a netušila, co se sebou počít. Až dokud mě Kaja, Danuina kněžka-válečnice, nepřemluvila a následně nepřinutila postavit se budoucnosti čelem. Naučila mě, jak se bránit. Poskytla mi inkognito a slib čistoty a mlčenlivosti, který mě měl ochránit před odhalením.

Vrátila mi mé já.

A Ochieng… Ten mi dal své příběhy, domov a touhu srdce.

Bez těchto lidí bych nikdy nepřežila. Nemůžu však celý život zůstat bezbrannou, vydržovanou princeznou. Přijde chvíle, kdy v sobě budu muset najít válečnici.

Kéž bych jenom věděla jak.

1

Sice pršelo, ale stejně jsem se šla podívat na slony. Zvláště na Efe.

V nekonečném lijáku bylo úplně jedno, co mám na sobě. Všechno skončilo za pár chvilek promočené skrz naskrz. Nakonec jsem přijala zvyklosti Nyambuřanů a nosila lehké tkaniny, které, když nasákly vodou a ztěžkly, na mně alespoň nevisely jako železná pouta. Když jsem se vrátila domů, pověsila jsem oblečení vedle jedněch ze zapálených hliněných kamen a vzala si místo něj jiné.

Alespoň jsem měla výmluvu, abych mohla tiše sedět a snažit se získat zpět svou sílu – a dech – zatímco jsem se snažila zachovat si hrdost. Možná jsem však svou přehnanou péčí o sušení oblečení nikoho neoklamala.

Zvláště proto, že nikdy nic neuschlo úplně. Období dešťů plně nevystihl ani Ochiengův důkladný popis. Lilo bez ustání ve dne i v noci. Pod osamělou horou, na níž spočíval dům rodiny D’tiembových, stoupla hladina řeky tak, že se zdálo, jako by zalila celé údolí. Teď již nezářila jako naleštěný meč, nýbrž zůstávala rozmrzele šedivá, zdánlivě nehybná – až dokud naplaveniny, valící se s proudem, neukázaly na smrtící sílu, jež je hnala, na onu mocnou bestii, která odnášela pryč své poklady a cestou je ohlodávala.

Ačkoli jsem se bez koženého oděvu cítila jako nahá, vzdala jsem se ho, protože byl ve všudypřítomném vlhku nepraktický. Dokonce jsem přestala nosit nátepníky, které měly především skrýt jizvy na mých zápěstích, způsobené snubními náramky. Neřekla bych sice, že mi bylo jedno, kdo ty jizvy vidí, ale určitě už nebyly žádným tajemstvím. Všichni D’tiembovi teď už znali můj původ a věděli, co se mi stalo. Což byl další důvod, proč odhodit hrdost, avšak já si nemohla pomoci.

Zdálo se, že toho zbývá málo, co mám na sobě pod kontrolou. Od svého návratu jsem si ani nevzala zpět své nože a meč.

S ostrou zbraní jsem sama sobě nedůvěřovala.

Vyklouzla jsem ze svého malého pokojíku a neroztáhla promočené závěsy. Naopak jsem je nechala na místě, aby nebylo na první pohled jasné, že nejsem uvnitř. Přestože jsem se vzdala slibu mlčenlivosti – a také čistoty, ačkoli v tomto jsem zatím zůstala pouze u toho, že jsem sundala stříbrný disk jakožto symbol mého slibu – stejně se mi obvykle nechtělo s nikým mluvit. Jeden by řekl, že bych v sobě měla mít nahromaděných spoustu slov, jako když se naplaveniny v řece snaží probojovat co nejrychleji k moři, ale jakmile jsem Ochiengovi převyprávěla svůj příběh, jako bych už neměla co dál říct.

Přesněji řečeno nezůstalo nic, co by mi bylo příjemné říct nahlas. A jsme zpátky u mé hrdosti. Dědictví mé matky, kletba, kterou jsem si zvráceně uchovávala jako něco chladného, známého.

Zabila jsem Rodolfa, nyní již mého zesnulého manžela, a byla to taková smršť krve a násilí, že si to skoro nepamatuju. Spolu s ním však bohužel nezemřela nenávist, kterou do mě zasel. Když se mé tělo zmátořilo po tom brutálním souboji, ožil i všechen můj strach a bolest. Občas mě přepadl ten hrozný vztek smísený s děsem, ta mnoholičná emoce, která vyšlehla jako oheň, jejž neuhasí sebehustší déšť. Někdy mi připadalo, jako by ve mně žil ještě někdo další. Možná se říšská princezna Jenna, dcera císařovny Huldy, nejbezohlednější mrchy v celé dasnarijské říši, přece jen nestala Ivariel. Možná jsem stvořila Ivariel, Danuinu kněžku-válečnici, ale ta jenom uzavřela temnou tvář Jenny do klidnější skořápky.

Té Jenny, která jako by nedokázala přestat nenávidět a kterou jako bych nedokázala mít pod kontrolou.

Předsíň byla jako obvykle prázdná, protože můj pokoj se nacházel na méně frekventovaném okraji mnohaúrovňového domu, a já teď po ní tiše přešla a pokračovala jsem dál dolů po schodech ze splétané trávy, které kromě mě používalo jenom málo lidí, a musela jsem potlačit zasténání, jak moje tělo protestovalo proti bolesti. Bylo k nevíře, jak mě při tak jednoduchém pohybu, jako je scházení ze schodů, bolelo břicho a jak se mé nohy, vždy tak silné, třásly slabostí. Myslela jsem, že jsem už bolest dříve překonala a že jí rozumím. Že jsem nad ní zvítězila.

Jenže to byla z velké části povrchová bolest – od bičování a drsného zacházení mého zesnulého manžela. Většinou šlo pouze o zranění na tloušťku kůže, kromě mých ženských partií, které ale stejně byly určené k tomu, aby se otvíraly ven. Avšak tyto rány zasahovaly až do vrstev tkáně, svalů a orgánů, hluboko dovnitř, takže bránily i těm nejmenším pohybům. Kruté připomínky toho, že bych měla být mrtvá.

Ignorovala jsem bolest a zatvrzele pokračovala dál dolů po schodech pozvolna se svažujících na terasu. Když jsem sem přicházela v období sucha, rozrostlý klan D’tiembů trávil zde, na terase obehnané nízkou zídkou a s výhledem na řeku, většinu času. V těchto dnech tam obvykle byly louže dešťové vody. Ayela, jedna z mých mladších žákyň, a její bratr Femi pomocí náčiní na dlouhé násadě vymetali vodu z koutů a z větších prohlubní přes okraj terasy. Mně se to zdálo jako cvičení zbytečné práce, ale všechny děti se při ní střídaly. Možná šlo jen o to, aby se něčím zaměstnaly.

Ayela si mě všimla a zamávala, ale bylo to zdrženlivé gesto, které postrádalo její obvyklou horlivost. Všichni byli v mé přítomnosti velice opatrní. Jen stěží jsem jim to mohla vyčítat. Věděla jsem, že ona i ostatní moji žáci se bojí začít znovu učit. Také jsem věděla, že si s nimi rázně promluvili jejich rodiče a vysvětlili jim, že by mě o to neměli prosit, protože potřebuju čas, abych získala zpět sílu. Prvních osmnáct let života jsem strávila v seragliu císařského paláce, kde všechny dámy vybrousily umění odposlouchávat až k dokonalosti. D’tiembové s jejich závěsy místo stěn a soukromím, které existovalo pouze díky zdvořilosti, přede mnou těžko mohli něco utajit.

Usmála jsem se na Ayelu, ale rychle jsem se odvrátila, aby ji nenapadlo něco, co nemělo. Kéž bych mohla sejít po schodech dolů z útesu. Jenže spodní část, přesně jak Ochieng předpovídal, odnesla voda dřív, než jsem vůbec stihla poprvé utéct z postele, na které jsem se dávala dohromady. A tak jsem to vzala kolem, obešla okraj terasy, místo abych šla přes dům, a odtamtud jsem pokračovala k zadní straně, kde klesaly kryté schody do skladovacích prostor.

„Ivariel.“ Z místnosti, kterou jsem míjela, vyšel Ochieng, štíhlou tvář měl hladkou a ustaraný pohled v očích. „Jdeš navštívit slony?“ zeptal se.

Kývla jsem a vzápětí si uvědomila, že bych měla promluvit nahlas, jelikož dychtí po mých slovech. „Ano. Je to v pořádku?“

Mezi obočím mu naskočila tenká vráska. „Samozřejmě. Jsi tady doma. Můžeš dělat, cokoli chceš. Jenom jsem myslel, že bych se nabídl a šel s tebou.“

„To nemusíš,“ odvětila jsem a můj pohled spočinul na otevřeném průchodu vedoucím ke schodům. Už jsem byla tak blízko. „Určitě máš na práci spoustu jiných věcí.“

Zasmál se, i když mu to nešlo od srdce. „Je období dešťů. Nikdo nemá nic jiného na práci než to, co už dělal tucetkrát. Půjdu s tebou.“

Odmítnout by ode mne bylo neslušné a nevděčné, a tak jsem kývla a pokračovala, zatímco Ochieng se mnou srovnal krok. „Jak se dneska cítíš?“ zeptal se.

Nikdy jsem nevěděla, jak na tuhle otázku odpovědět. „Už líp,“ řekla jsem jako obyčejně. Ne že by to nebyla pravda – jistě jsem se cítila lépe, než když jsem se poprvé probudila v domě D’tiembových, omotaná obvazy a netušíc, co tady dělám, když mám být mrtvá. Jednoho dne se mi zachtělo cítit se opět tak, jako kdysi před osmnáctými narozeninami, než se tohle všechno stalo. Stýskalo se mi po pocitu, že jsem ohebná, krásná a plná života. Když jsem tohle všechno měla, nikdy jsem toto požehnání nedocenila. Nyní bych si těch cenných darů vážila, měla jsem však podezření, že jsem navždy přišla i o ně.

„Už se nepohybuješ tak ztuha,“ komentoval Ochieng. Došli jsme ke schodům, které vedly dolů po skalním reliéfu, a já se držela zábradlí. Tady aspoň střecha z trávy zachytila většinu dešťové vody. Schody, rovněž upletené ze sušené a ošetřené trávy, fungovaly jako síto, a tak se na nich voda nedržela. Mírně se však pod naší vahou prohýbaly, takže se mi bolestivě stahovaly vnitřní svaly, jak jsem se snažila udržet rovnováhu. Moc dobře jsem si uvědomovala, že mě Ochieng sleduje, a tak jsem se co nejvíce snažila nedat na sobě nic znát.

On, jeho matka Zalaika a celý klan D’tiembů – většinou však ti dva – se o mě skvěle starali, abych se uzdravila. Za jejich pilnou péči jsem na oplátku neměla nic než vděk, a přesto… Možná jsem nepatřila k lidem, kteří dokážou vděk patřičně projevit.

„Přemýšlel jsem,“ pokračoval Ochieng a pohyboval se mnohem pomaleji, než svou obvyklou atletickou rychlostí, protože srovnal krok s mým, velmi obezřetným, „že by možná bylo dobré, abys opět procvičovala svoje bojové figury. Jenom snadné pohyby, abys vybudovala sílu.“ A sebedůvěru, ale to už neřekl, avšak já si to domyslela.

„Je to opravdu jenom tanec,“ odvětila jsem a uvědomovala si, že z mého hlasu zaznívá strohý vzdor. „Říkala jsem ti to. Jsem tanečnice, nic víc. Kaja –“ Při jejím jméně se mi zlomil hlas. O Kajině smrti jsem se dověděla jen pár okamžiků předtím, než přišlo varování, že mě muži mého nyní již zesnulého manžela pronásledovali až do Nyambury, a tu zprávu přinesla stejná karavana, jako by snad všechny špatné zprávy naložili na jeden ze svých vozů. Neměla jsem ani čas ji pořádně oplakat a nebyla jsem si ani jistá, jak by to oplakávání mělo vypadat. Její ztráta byla jako další hluboká rána, taková, která bolí, přepadává mě v nečekaných chvílích a zaplavuje mě trápením.

Ochieng mi položil ruku na bedra, jen letmo, a já si uvědomila, že jsem zastavila. „Mohli bychom navštívit slony později,“ řekl tiše.

„Ne.“ Rozhodla jsem se jít dál a ignorovala jeho téměř neslyšný povzdech nad mou tvrdohlavostí. Možná jsem lhala, když jsem řekla, že je mi „už líp“. Včera mi šlo sejít ze schodů snáze než dnes. Nedávalo smysl, proč mě tělo v některé dny bolelo víc a jindy zase míň. Ale od té doby, co jsem poprvé sešla ze schodů, abych navštívila Efe, Violet a další slony, jsem si hleděla toho, abych je navštěvovala každý den. I kdyby to nakonec byla jediná věc, kterou jsem za celý den udělala. Což často také tak dopadlo, zvláště po dlouhém stoupání nahoru. „A vůbec, říkala jsem ti přece, že to nejsou skutečné bojové figury. Kaja mě naučila držet zbraň během tance, který jsem už znala, protože neměla čas naučit mě skutečnému boji. Vůbec nejsem opravdová válečná kněžka Danuina. Nejsem jako ona, ani trochu.“

Nechal to být jako pokaždé, když jsem  o tom začala. „Tak tedy tanec. Možná je načase zkusit tančit.“

„Moc prší.“

„Můžeme udělat místo uvnitř.“

Konečně jsme dospěli na úroveň skladiště, kde déšť tvořil stěnu, jak stékal ze snopů trávy nahoře na ohromné třípodlažní stavbě. Lidé na nás mávali a hlasitě zdravili. Pečovali o různě rozmístěné ohníčky, které měly bránit navlhnutí skladovaných zásob. Hart, který s námi cestoval z Ehasu na lodi Robin, na mě cestou volal, když jsme ho míjeli. Pomocí dlouhé vidlice převracel velké stohy sena a provzdušňoval ho, aby neplesnivělo. Na rozdíl ode mě si vydělával na živobytí.

Zastavila jsem se u nádob s ovocem a vybrala několik oblíbených pro svá děvčata.

„Ochiengu,“ řekla jsem, když jsme byli už zase sami. „Já nechci tančit.“

„Proč ne?“ Znělo to upřímně zvědavě. „Můžeš mi to vysvětlit?“

To jsem nemohla. Unavovala mě už jen samotná představa, že se snažím tančit. Unavovala mě víc než fyzické vyčerpání z toho, jak jsme sešli do přízemního podlaží. Červená hlína se změnila v husté bláto, v němž rychle proudící potůčky vyryly kanálky. Bosky jsem do něj sestoupila z plošiny, zajela do něj po kotníky a bylo to skoro, jako by mě chtělo úplně celou spolknout. A to se ještě budu muset vrátit zpátky nahoru.

Efe mě však zahlédla. Čekala, až se objevím, a doslova přicválala deštěm a mávala přitom chobotem ve vzduchu ve sloním projevu radosti. Když se přiblížila, zpomalila, jemně mi ovinula chobot kolem hlavy, což byla její verze objetí. Efe a já jsme se spřátelily po bitvě, v níž jsem zabila svého nyní již nebožtíka manžela, ale od té doby to vypadalo, že se mezi mnou a Efe utvořilo zvláštní pouto.

Ochieng mi řekl, že Efe chtěla jít za každou cenu s nimi, když bojovníci z rodiny D’tiembových nasedali na slony, aby mě zachránili, přestože nebyla trénovaná pro boj. Zachránili ji teprve před rokem a nebylo to s ní lehké, protože se nechtěla nechat vycvičit. Dokonce i Ochieng, který v tom byl mistr, se na jejích zádech udržel maximálně pár okamžiků. Když se balili do boje a dávali slonům výstroj, snažili se ji zadržet, ale neměli jak ji zkrotit – což se jim obzvlášť u Efe nikdy nepodařilo – a tak ji nepřesvědčili. Šla s ostatními a potom, když mě našla, podepřela mi záda, když jsem myslela, že už umírám a sním o tom, jak kolem mě dusají sloni.

Moje hlava věděla, že mě zachránil Ochieng, D’tiembovi a váleční sloni, ale srdce mi říkalo, že mě zachránila Efe.

Teď mě začala tahat směrem ke slonímu přístřešku, do úkrytu před deštěm. Efe se neustálý liják moc nelíbil, krčila se před ním, jako by na ni útočil. Následovala jsem ji. Jednak proto, že když se slon rozhodne někam s vámi jít, tak prostě půjdete, ale zároveň se mi také líbilo ve sloním přístřešku, kam nepršelo a kde jsem se mohla vmáčknout mezi velká zvířata. Ochieng šel samozřejmě se mnou, zatímco ho Violet a ostatní nadšeně zdravili.

Efe kolem mě obtočila chobot jako hada, čichala a šátrala, dokud nenašla ovoce, které jsem si nacpala do kapes. Pro Violet jsem zachránila meloun, a ta mi ho sejmula z ruky důstojně a s vážností, jaká se na matriarchu sluší a patří, a potom dovolila Efe, aby si vybrala zbytek. Šťastně jsem si povzdychla a cítila, jak se uvolňuju. Ochieng na mě koukal s povytaženým obočím, což byla výzva k tomu, abych promluvila.

„Cítím se tady dobře,“ řekla jsem mu. „Proto taky chci chodit za slony, i když je to pro mě těžké.“

Kývl. „A tanec?“

Z pouhé představy, že se pokouším tančit – nebo beru do ruky čepel – se mi svíral žaludek. Zvedla jsem jedno rameno a nechala ho zase spadnout. Takhle se u nás v Dasnarii krčilo ramenem, když jste chtěli ukončit nepříjemné téma.

„Víš.“ Ochieng vzal do ruky kartáč, kroužil jím po Violetině širokém čele a ona zavřela oči jako v extázi. „Dřív jsem si myslel, že kdybys mohla mluvit, porozuměl bych ti daleko lépe.“

„A teď?“ zeptala jsem se, i když se mi nechtělo.

Ohlédl se na mě přes rameno. „Teď přemýšlím, jestli ti vůbec někdy budu rozumět.“

2

Obrátila jsem se zpátky k Efe, která ode mě nic nečekala. „Nikdy jsem tě neprosila, abys mi porozuměl.“

Neodpověděl hned. Pak šel ke mně, postavil se mi za záda a pažemi se zapřel o Efin mohutný bok, o který jsem se pro útěchu opírala, a já se tak ocitla mezi jeho pažemi. Nedotýkal se mě, ale těsný prostor, který teď mezi námi byl, vyplnilo jeho teplo a na spánku jsem cítila jeho dech.

„Dobrá,“ řekl tiše. Tak tiše, jako by nás někdo mohl slyšet a on chtěl, aby ta slova patřila jen mně. „Já tě ale chci pochopit. Fascinuješ mě, Ivariel. Táhlo mě to k tobě od první chvíle, co jsem tě viděl na palubě Robin, ale nešlo jen o tvou výjimečnou krásu, bylo to něco hlubšího. Nepodobala ses žádné ženě, kterou jsem kdy předtím viděl, a chtěl jsem tě poznat. Možná jsem si tvoje mlčení prokládal významy, které v něm nebyly, ale myslel jsem, že se spřátelíme.“

Opírala jsem se o Efe, téměř jsem zadržovala dech v bolestném očekávání toho, co přijde v následujících okamžicích, a netušila, zda se těším, nebo mám z toho hrůzu. Ochieng se mi nikdy takto nevyznal, nikdy se takhle nerozpovídal, přestože mě políbil. Dvakrát. Neměla jsem tu žádné otce ani bratry, kteří by s ním šli vyjednávat, zpečetit manželský slib, který bych mu dala. Popravdě jsem netušila, jak vůbec Nyambuřané k takovým věcem přistupovali.

„To ráno, kdy ses probudila,“ pokračoval, když jsem nic neřekla, „jsi mi dala ten disk se svým slibem cudnosti. Chceš ho zpátky?“

Samozřejmě, že si ho nechal, zřejmě spolu s tím druhým diskem, který zaručoval můj slib mlčenlivosti. Nemohla jsem se zeptat Kaji – ani žádného jiného důvěrníka bohyně Danu – ale cítila jsem, že jakmile se slib daný bohyni Danu jednou poruší, nelze ho jen tak snadno vzít zpátky. Určitě jsem tu nemohla jít do žádného chrámu, nebyl zde žádný oltář, na němž bych mohla přísahat. Moje sliby beztak nebyly nikdy míněny tak, aby trvaly věčně. Mlčením jsem měla zakrývat svůj přízvuk a taky to, že jsem neuměla pořádně řeč. Slib čistoty byl zase jiným druhem ochrany.

„Musíš se připravit na to, že se ti budou dvořit,“ řekla tehdy Kaja. A taky ještě řekla: „Myslím, že si zatím nepřeješ pouštět se do takových věcí. Ještě ne. Možná už nikdy.“

Možná už nikdy.

Vzpomínka na ta slova se mi nyní zaryla do srdce stejně jako tenkrát.

„Ivariel?“ Ochieng udělal z mého jména otázku. „Chceš ho zpátky?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Mohla bys použít slova, když mluvíme o tomhle?“ zeptal se a jeho hlas zněl trochu drsně. „Vím, že mlčení pro tebe znamená bezpečí, ale potřebuju vědět, co si myslíš, co ode mě potřebuješ.“

Doteď jsem se mu zbaběle vyhýbala, utíkala jsem před ním do svého mlčení a samoty svého pokoje. Respektoval to – a pravděpodobně to bude respektovat již navždy – ale nebylo to fér. Mýlil se. Posbírala jsem kuráž, otočila se, strčila ruce za záda a dávala pozor, abych se ho nedotkla. Za zády jsem měla Efe jako pevnou oporu, ale stála jsem k němu čelem. Nemohla jsem se donutit dívat se mu do očí – zvyk je železná košile a tenhle konkrétní zvyk vypadal, že bude hodně vzdorovat, když ho budu chtít odhodit – a proto jsem se soustředila na jeho ústa, na plné rty.

Což ve mně budilo vzpomínku na to, jak mě líbal, a na to jsem při tomhle rozhovoru myslet nemohla, stejně jako na všechny ty bláznivé pocity, které ve mně vzbuzoval.

A tak jsem se mu dívala na hrdlo, na silný krk, tmavě kontrastující s jeho rozhalenou bílou košilí, a na tu jemnou prohlubeň nad křídly jeho klíčních kostí a mezi vidlicí šlach na krku, kde byla kůže o trochu světlejší. Nutkalo mě to přitisknout tam rty, ochutnat jeho kůži, vnořit se do tepla a útěchy, kterou mi nabízel, a to nutkání mě znervózňovalo. Zároveň jsem to chtěla i nechtěla.

„Když jsem byla ještě holčička,“ řekla jsem mu, „vždycky jsem věděla, že až mi bude osmnáct, vdám se a ženicha mi vybere můj otec. Nikdy jsem to nezpochybňovala – stejně jako to, že svoje tělo bezvýhradně věnuji manželovi, aby s ním naložil, jak se mu zlíbí.“

Ochieng zamručel a jeho hrdlo se pohnulo, jak polkl, ale neřekl nic, protože jsem pokračovala směle dál.

„A že z toho spojení vzejdou děti. Já chtěla mít děti.“ Na krátký okamžik jsem mžikla očima k těm jeho tmavým a zase jsem je odvrátila. „Myslím… nejen proto, že to byla moje povinnost a osud, protože je nutné pokračovat ve vladařském rodě. Někde hluboko uvnitř po tom pořád toužím. Vím, že nejsem ochotná…“ V té chvíli se mi nečekaně roztřásl a zlomil hlas a vzedmula se ve mně prudká vlna zlosti. „Odmítám dopustit, aby mi můj nebožtík manžel zničil i zbytek života. Už mi toho vzal dost a já mu nedovolím, aby mi toho vzal ještě víc.“

„Je mrtvý, je pryč, Ivariel,“ zamumlal Ochieng, jako by mě chtěl utěšit. „Už ti nikdy nemůže ublížit.“

Zasmála jsem se, suše a hořce. „Ale copak to nevidíš? Může a taky to dělá. Pokaždé, když myslím na…“ Musela jsem polknout a hrdlo se mi svíralo a kladlo odpor. „Na… to, že bych se takhle měla znovu někomu odevzdat, tak…“

„Nebreč.“ Sklonil ke mně tvář. Sice se mě nedotýkal, ale bylo jasné, že chce. „Je mi líto, že jsem tě přinutil o tomhle mluvit. Už nemusíš nic říkat.“

Netrpělivě jsem si otřela slzy a zlobila se na ně za to, že si klidně takhle tečou, aniž bych si to uvědomila nebo nad tím měla kontrolu. „Musím to říct. Myslím, že bude pro tebe lepší, když se mě vzdáš. Nevím, jestli se tomu ještě někdy budu schopná poddat. Nejsem si jistá, jestli se dokážu… přinutit. Rozumíš?“

Podívala jsem se mu do očí a viděla v nich jeho domněnku, že to chápe, jenže ve skutečnosti to nechápal. Doopravdy ne.

„Nemusí to být takhle,“ řekl mi. „Může to být radost, vzájemné potěšení. Žádné podřizování, žádné poddávání se něčemu, nýbrž věc dvou lidí. Jako jídlo nebo pití – něco jako bychom se navzájem krmili.“

Chápala jsem to. Nebo přesněji řečeno – do jisté míry jsem to chápala. Rekjabrely a konkubíny, tedy některé, si postelové radovánky užívaly a mluvily o nich s nadšením. Manželky mého otce byly také hodně rády, když si je zavolal na lože, i když tomuhle jsem zcela nedůvěřovala, protože ony většinou vítaly šanci ovlivnit ho přes postel. Moje učitelky umění smyslnosti mi však jasně řekly, že dávání radosti odráží přijímání jako zrcadlo. V těchto věcech jsem byla teoreticky velmi zběhlá. Musela jsem se usmát při pomyšlení, že ve mně Ochieng vidí nevinnost, když jsem se učila smyslným hrátkám v seragliu císařského paláce. Kdybych si mohla vybrat – nebo dokázala najít způsob, jak se přinutit – mohla bych ty jeho iluze snadno rozbít a zřejmě mu dát takovou rozkoš, jakou by mu žádná jiná žena v celé Čijadžui dát neuměla.

„Ty se mi směješ?“ zeptal se, ale neznělo to uraženě.

„Ne. To nikdy,“ odvětila jsem. „Ale ty to pořád nechápeš.“

„Tak mi to řekni.“

„Ne že bych nedůvěřovala tobě. Já nevěřím sobě.“

Jeho tmavé oči pátraly v mé tváři. „Jak to?“

„Ochiengu, já neplánovala Rodolfa zabít. Chtěla jsem umřít. Ne, nic neříkej.“ Zvedla jsem ruku a dřív, než jsem si vůbec uvědomila, že to dělám, jsem mu položila prsty na ty šťavnaté rty, čímž jsem nás oba překvapila.

Maličko otočil hlavou sem a tam, jako by mě tím nejjemnějším způsobem líbal na konečky prstů. Stáhla jsem ruku a schovala ji do dlaně druhé ruky, jako bych si to pohlazení chtěla uchovat.

„Od své svatební noci – nebo možná i později, když jsem se oklepala ze šoku z toho všeho – jsem začala nenávidět.“

„Taky jsi měla proč,“ odvětil Ochieng tiše. „Takhle by to cítil každý.“

„Možná. Ale chci říct, že tohle… Představuju si to jako nějaké temné semeno nenávisti, které našlo v mém srdci úrodnou půdu. Když jsem si uvědomila, jak jej živím, jak hluboko prorostlo celou mou duší, netušila jsem, jak ho vyrvat i s kořeny. Jediné, co jsem mohla udělat, bylo nedávat mu víc, než kolik jsem mu už dala, protože jsem se bála, že mě zničí. Když jsem šla Rodolfovi v ústrety, přestala jsem si dělat starosti, jestli mě to zničí. Živila jsem tu nenávist vším, co jsem v sobě měla.“

„Aby to zničilo jeho.“ Ochiengova tvář zůstávala klidná, ale v očích měl hluboký hněv.

„Nevím, zda jsem uvažovala až takhle jasně. Prostě jsem se přestala starat, co se stane se mnou. Věděla jsem jenom, že jim nikdy nedovolím, aby mě odvezli zpátky do Dasnarie. Chtěla jsem umřít tady, na čijadžuské půdě.“

„Ach, Ivariel.“ Tvář se mu zvrásnila zármutkem. „Nevím, co na to říct.“

„Je to dobrá věc. Nabídl jsi mi tohle místo, řekls, že je to můj domov, a já to tak chtěla – pořád to chci. A kdybych musela umřít, ať je to tady. Tomu jsem se odevzdala. Jenže jenom do chvíle, než…“ Trhaně jsem se nadechla. Efe se za mnou pohnula a opřela se do mě ramenem. „Když začal uplatňovat své manželské právo, ztratila jsem kontrolu nad tou zmijí ve mně.“

„Jsem rád,“ vydechl. „Zasloužil si smrt.“

„I já si to myslím,“ souhlasila jsem. „A nelituji, že jsem ho zabila, ani ty další muže, kteří té noci zemřeli, a možná to je ten problém. Kvůli jejich smrti necítím nic, možná jenom jakési zadostiučinění.“

„Rozumím.“

„Opravdu?“ Teď jsem pro změnu pátrala já v jeho tváři. Určitě mě chtěl chápat, jenže chtít asi nestačí. „Jsem ráda, že jsem ho zabila.“ Zajímavý pocit, říct to takhle nahlas. „Jsem ráda, že je mrtvý on, a ne já. Ale o to nejde. Ochiengu, nepamatuju si, kdy jsem ho zabila. Celkově si na nic moc z té noci nevzpomínám. Opravdu ne. Je to jako vzpomínat na sen, který se mi zdál někdy dávno.“

„Některé věci bolí tak moc, že si je raději nepamatujeme, abychom se před tou bolestí ochránili. Až se uzdravíš a zesílíš, vybavíš si toho víc a to, co se stalo, ti bude dávat smysl.“

Usmála jsem se a cítila se strašně staře. Zbožňovala jsem Ochiengův optimismus a to, jak mi dokázal projasnit náladu. Nemohl chápat temné cesty, po nichž jsem scházela. „Nemyslím, že je to tímhle. Zdá se mi, že ta zmije si vede svůj vlastní život, půjčuje si moje tělo. Možná jsem v kůži Ivariel, ale myslím, že z Jenny se stalo monstrum. Je ve mně a je silnější než já. Má všechnu sílu své nenávisti.“

„Tak se poučíš. Zotavíš se a necháš tu nenávist odejít.“

„Nebo ne a budu stejně vystrašená a nevychovatelná jako Efe. Ani já, ani ona nejsme schopné vydělat si na své živobytí, přiložit ruku k dílu.“ Efe, jako by rozuměla, dlouze vydechla a její chobot šmátral po mé noze, až se mi obtočil kolem kotníku.

„To je vynikající příměr,“ řekl Ochieng. „Nesměj se – je to tak! Efe trpěla, ano, ale od své záchrany ušla dlouhý kus cesty. Hodně se toho naučila a stále se učí. Tys ji neviděla předtím, a tak nedokážeš posoudit, jaký udělala pokrok.“

Odfrkla jsem si nad jeho idealismem a on se zamračil. „Nemám v úmyslu lámat hůl nad tebou ani nad ní, takže zapomeň, že bych to s vámi vzdal. A svoje místo tady si nemusíš ničím zasloužit. Tohle je tvůj domov. Koukám, že jsem ti to nevysvětlil dost jasně, ale jsem do tebe zamilovaný, Ivariel, a chci, abys byla mojí ženou.“

Dech mi uvízl někde pod žaludkem, který udělal otočku. Někde v průběhu mé zpovědi jsem zapomněla, že Ochieng balancuje na okraji takového vyznání. A já mu teď musela vzít naděje.

„To se nemůže nikdy stát,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo co nejvíc definitivně a neodvolatelně.

„Věřil bych tomu, kdyby ses nevzdala slibu čistoty – a kdyby sis ten disk vyžádala zpátky, když jsem ti ho nabízel.“

Měl pravdu. Jakkoli to pro mě bylo obtížné vysvětlit, došlo mi, že mu to dlužím. „Důvod, proč nemůžu znovu složit ten slib, je ten, že jsem ho už porušila s Rodolfem.“

„To bylo znásilnění. Danu by ti to těžko mohla přičíst jako vinu.“

Zakroutila jsem hlavou. „Byl legálně můj manžel. Poslechla jsem jeho rozkaz.“

„To by udělal každý, kdo by měl na krku nůž.“

„Nedržel mi na krku nůž.“ Nemusel.

„Protože nemusel. Už jsi byla v jeho moci, mohl tě zabít nebo tě nechat zabít, kdykoli by se mu zachtělo, je to tak?“

„No, ano, ale…“

„Nerad ti skáču do řeči, ale v tomhle nejsou žádná ‚ale‘. Je to pomyslný nůž na krku. Přidej k tomu fakt, že tě celý život důsledně učili, že se máš podřídit manželovi – vlastně čemukoli, co po tobě muž žádá. Neříkala jsi mi to tak?“

„Ano.“ Tak trochu jsem litovala, že jsem mu toho o sobě prozradila tolik. Při mém prvním probuzení jsem byla tak vděčná, že jsem naživu a vidím období dešťů, že mě Ochieng drží – a taky jsem byla pod vlivem čaje na utlumení bolesti, který mi dala Zalaika – že jsem mu toho o sobě a svém životě vyzvonila dost. Teď mě bolely zuby, jak jsem zatínala čelist. „O nic z toho nejde.“

„Tak o co tedy jde?“ Zeptal se mírně, povzbudivě, ale taky se značnou dávkou údivu.

„Jde o to, že jsem se mu nepodřídila. Nechápeš to? Zabila jsem ho. A nepamatuju si, že jsem to udělala.“ Vzpomínám jen na krev, spoustu krve. Jak jsem si s ní potřela nahá prsa a litovala, že zemřel tak rychle. „Nemůžu sama sobě důvěřovat,“ řekla jsem mu trhaným šepotem. „Nevím, kdy se to zase stane, co to ve mně spustí… koho můžu zabít příště. Mohl by to být kdokoli – třeba i ty.“

3

Ochieng si mě prohlížel a začínalo mu svítat. „Tak proto nechceš s sebou nosit nože, proto nechceš tancovat a trénovat boj.“

„Stačí, abych se zase přestala ovládat a měla přitom v ruce nůž.“

„To je ale něco jiného. Ode mě ti nic nehrozí.“

„Pamatuješ, jak jsi mě poprvé políbil?“

Usmál se s nostalgickou rozkoší. „Na tu chvíli nezapomenu do konce života.“

„Očividně si nevzpomínáš na tu část, kdy jsem zpanikařila a uhodila tě.“

„Skoro ne.“

„Tekla ti krev.“

„Ani to nebolelo. Pochopil jsem to tehdy a chápu to i teď. Kromě toho jsi mě nebouchla, když jsem tě políbil podruhé. Tomu se říká pokrok.“

Odvrátila jsem od něj zrak. Pocit, že jsem v pasti, dosáhl nebezpečné meze a já v něm cítila další klíčící semínko paniky. „Pusť mě.“

Přestože mě nedržel doslova, okamžitě udělal krok zpátky a dopřál mi prostor k pohybu. Stejně tu nebylo moc k hnutí, v přístřešku se mačkali sloni a do bosých chodidel mě píchalo seno. Nohy jsem měla celé zablácené a najednou mi to začalo hrozně vadit. Snažila jsem se třít jedno chodidlo o druhé, ale ničeho jsem nedosáhla.

„Nohy v blátě,“ řekl Ochieng. Vzal hadřík a začal Efe otírat bláto, které jí zaschlo kolem očí. Ráda se rochnila v bahně a kolem očí jí zůstávalo a vadilo jí ve výhledu. Kdybych byla dobrá pečovatelka, bývala bych to udělala já. Zmocnila se mě náhlá únava, a tak jsem se posadila na kamennou lavici a čekala, až Ochieng řekne něco víc.

Neřekl.

„Co to znamená?“ zeptala jsem se nakonec.

Pohlédl na mě, zamračil se, když viděl, že sedím, ale nekomentoval to. „Nohy v blátě znamenají, že jsme všichni jenom lidé a máme své chyby. Nelíbí se ti bláto na nohou, ale jestli jsi sem chtěla dojít, jinak než bahnem to nešlo. Nejsi andělská bytost, která umí létat vzduchem, aniž by na ní ulpěla špína světa.“

„To jsem o sobě nikdy netvrdila,“ odvětila jsem.

Ochieng mě překvapil, když se zasmál. Posadil se vedle mě, ale držel si pečlivý odstup. „Víš,“ řekl důvěrným tónem, „vždycky jsem myslel, že ta tvoje vyrovnanost souvisí s tím, že jsi Danuina kněžka-válečnice. Teď, když už vím, že jsi dcera císaře, nechápu, jak jsem mohl přehlédnout tvůj urozený původ a vystupování.“

Dlouze jsem se na něj zadívala, což ho zase rozesmálo. „Ivariel, lásko moje, jenom říkám, že mi nevadí to bláto, chápeš?“ Zvedl nohu, taky bosou a úplně stejně zablácenou. „Všichni jsme lidi. A špína se jen umyje.“

Jeho pozitivní přístup a filozofování mě obvykle pobavilo. Tentokrát však ve mně pořád ještě řádil vztek a temná frustrace z toho, že po mně nejdřív chtěl, ať vysvětluju, a pak to smetl ze stolu… Vstala jsem. „Jdu zpátky.“

„Dobře.“ Taky vstal.

„Sama,“ objasnila jsem.

Položil mi ruku na paži, zastavil mě a neucuknul, ani když jsem se na něj zamračila s veškerou svou urozenou nadřazeností. „Můžeš na mě koukat jako dcera císaře, jak dlouho chceš,“ řekl bez jakékoli nevraživosti, „ale s mocnými ženskými se potýkám celý život. Když zvládnu Violet, zvládnu i tebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bojovnice světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.