Paví hody

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štifter

Paví hody – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Štifter, 2022

Illustrations © Sabina Chalupová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-676-7

ISBN e-knihy 978-80-7601-680-4 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-681-1 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-679-8 (1. zveřejnění, 2022)

Babičce,

která obecního kozla naučila kouřit

Jendovu fotku máme doma na zdi a synové říkají, že je to nejhezčí kluk z naší rodiny, tedy až po nich. Zůstalo po něm pár fotek a příběh, který říkáme klukům a předáváme jim kus rodinné identity. Každý ho slyší trochu jinak a jinak ho vypráví; je to už tak dlouho, že nikdo neví, co je vlastně pravda, a všem je to dost jedno, je to přece příběh. Jezdím po východních Čechách a Slovensku, vyslovuji jména ve snaze ohmatat skutečnost. Vytvářím ale jen nové verze. S každým objeveným faktem vyroste nová pochybnost. Jak to celé bylo? Existuje vůbec ještě šance to zjistit?

Trochu se bojím, jestli to nebylo nějak takhle.

Červenec 1946

Trutnov

Dům na kopci

Půjdou pěšky a dům budou mít na dohled. Na kopci spatří patrovou vilu, souměrnou stavbu se dvěma řadami oken do údolí. Lokomotiva zatřese viaduktem a její kouř se spojí s oblakem ze zdejších továren. Muž se zadýchá. Vzpomene si, jak s dědečkem kdysi vykonal pouť na Svatou Horu, šli dlouho a jeho bolely nohy. Cítit bude hlavně nedostatečnost svých plic, bude se muset posadit.

Ulici k vile doprovázejí dvě řady domů, ale žádný není tak pěkný jako stavba na kopci. U jednoho z nárožních činžáků se muž zastaví a opře se o parapet, bude prudce oddychovat, odkašlávat a nahlížet dovnitř, ve špinavém okně ale zachytí jen svůj odraz.

„Mohli jsme se svézt s věcmi, kdybys nebyl tak nedočkavý,“ řekne žena.

„Tak si sedneme a počkáme,“ odpoví muž.

„Pojedou zítra.“

„Jestli pojedou tudy, tak nás tady najdou.“

Sevře ho to na hrudi, zakašle. Ruku přitiskne k plicím. Nechce to ven. Ještě na konci války si zahrál s kamarády fotbal, po válce jednou pískal – a i toho už nechal, když po jarním utkání hodinu seděl na židli a sípal. Jako by prochladl a tělo si na ten stav přivyklo.

Jejich život v Trutnově započne na krásném cihlovém nádraží. Instrukce budou obsahovat adresu, dvakrát přeložený plánek města a návod, co mají podniknout do tří dnů od příchodu. Projdou se po hlavním náměstí, doširoka rozkročené domy s podloubím budou působit na oba příchozí cizokrajně, stejně jako německé nápisy prosvítající pod ledabylým nátěrem. V loubí zahlédnou vlaštovčí hnízda. Zaposlouchají se do ptačího štěbetání a cvrlikání, budou zase na okamžik doma, v jelenských lesích.

V hospodě U Zlatého střevíce si objednají bramboračku a muž se zeptá hostinské, kudy se dostanou k bodu, který v mapě zakroužkoval. Hostinská nakoukne do plánku a pak si muže změří. Teprve teď si muž povšimne, že se svou ženou mají nejobyčejnější šaty v celém lokále, zaregistruje čtyři chlapy v černých kalhotech a vestách a na věšáku jejich zánovní klobouky.

„Odkud jste?“ zeptá se hostinská a muž odpoví, že zdáli. „Byla jsem zvědavá, koho tam pošlou. Je to krásnej dům.“

„Prej udržovanej.“

„Tam byly vždycky peníze.“

„Znala jste je?“ zeptá se žena, ale hostinská neodpoví. Natočí dva půllitry a roznese je po lokále.

„Kus cesty to je. A hlavně dost do kopce.“

V ulici spojující náměstí a kostel si muž pořídí nový klobouk, černou buřinku. V zrcadle si poprvé všimne, jak jeho rezavé vlasy vybledly, některé jsou spíš blonďaté a jiné skoro bílé. Chce něco koupit i ženě, vybere pro ni temně rudý šál, ale žena odmítne, řekne, že do zítřka s oblečením vydrží. To vím, namítne muž, chtěl jí jen udělat radost. Trochu ji rozveselit. Ale ona bude myšlenkami nepřítomná, musí se ujistit, že zabalila všechno; když tak napíše domů, aby zbylé věci dali do pošty.

„Tohle vyjdu jednou a z domu mě už nikdo nedostane,“ řekne muž, ovívaje se kloboukem. „Vždyť tady vůbec nevyznačili, že je to takovej krpál.“

„Najmeš si šoféra,“ usměje se žena, když zjistí, že k domu přiléhá také garáž.

Klíč bude vložený v zámku, přesně jak psali úředníci v dopise. Dveře otevřou hladce. Žena sáhne po vypínači a halu zalije světlo z křišťálového lustru. Uslyší tikot hodin. A pak jen vlastní kroky, jak se boty dotýkají parket.

Na vyřezávané komodě s mosazným kováním, na alpakové míse se zdobenými uchy, na hedvábném šátku s vyšitým monogramem bude ležet fotografie. Tři lidé před domem. Paní je vyšší než pán, má na sobě kabát pod kolena, kožešinu kolem krku, v jedné ruce kabelku, druhou se opírá o děvčátko v bílém kostýmku. Má výrazné zuby, zkouší je schovat, ale úsměv je vyžene ven. Muž k nim snad vstoupil z jiného obrázku, má volný oblek a rozhalenku. V ruce třímá cigaretu. Jeho výraz je přísný, pohrdlivý. Dosáhl úspěchu – znamením je dům v pozadí.

Tenhle dům.

Vila, do které vstoupí cizí muž a cizí žena.

Na vyřezávané komodě s mosazným kováním, na alpakové míse se zdobenými uchy, pod hedvábným šátkem s monogramem budou ležet dva zlaté prsteny. Žena se menšího z nich letmo dotkne. Bude přemýšlet, jestli si ho může zkusit. Zhluboka se nadechne, ucítí přitom dámskou voňavku. Trochu ji to zmate, rozhlédne se, všude kolem si začne všímat cizích osobních věcí. Vyšší dámské boty pod zrcadlem, košík s rukavičkami, klíče v obnošeném pouzdře. V krému na ruce ucítí slunečnici, mák a měsíček lékařský. Pokladnička s černochem v zelené košili, červené kravatě a s masitými rty, s rukou před ústy, zachrastí penězi.

Hodiny stále tikají, jak dlouho jsou ti lidé pryč?

Prsteny jsou těžké, padlo na ně hodně zlata. Žena je zakryje šátkem a fotografii otočí tak, aby ji pohled na cizí lidi neznervózňoval.

„Tak vítej doma,“ řekne muž. „Hezký to tu máme.“

„Radši bych měla Jendu,“ odpoví žena.

Září 1918

Horní Jelení

Kabinet lidských kuriozit

Jarunin smích je slyšet až k Tondovi s Václavem. Všimne si toho a trochu se zastydí. Lidé o ní říkají, že je hlučná; ona by spíš řekla, že je osobitá a výrazná. Snaží se nesmát tak nahlas, ale nejde to, ta podívaná jí roztahuje ústa od ucha k uchu.

Pod plachtu stanu se slezla skoro celá ves. Nalákala ji reklama na plakátech i v tisku. Přivedl ji sem hlad po senzacích, lidé na dřevěných lavicích se nechávají krmit těmi neobvyklými obrazy. Koulí očima a ukazují si prstem. Sem tam někdo vykřikne nebo se Jaruna zase začne smát. Velká přehlídka světových kuriozit dorazila do Horního Jelení. Muži a ženy touží po tom vidět dvě sestry srostlé k sobě. I když byly součástí reklamy, na Jelení nakonec nepřijely, jedna prý stůně a druhá ji ošetřuje. Ale zklamání trvá jen chvíli, impresário má plný kabinet podivných bytostí a publikum na dvojčata rychle zapomene.

Jarunin smích patří liliputům. Nikdy neviděla tak mrňavé chlapíky. Impresário upozorňuje, že se jedná o největší kolekci liliputů na světě, tři muže a čtyři ženy – Jaruna je považuje za sedm trpaslíků. Sbírku oceňují světové banky na miliony rakousko-uherských korun. Připotácí se na chůdách, mají dlouhé kalhoty a jeden druhému pak skáče na ramena. Jeden z nich umí hrát na klavír. Ostatní zpívají neapolskou píseň o zamilovaném vojákovi, tichá vzpomínka na mrtvé ve světové válce. Každý o někoho přišel. Každý neustále někoho ztrácí.

Publikum tone v záplavě smutku a vzpomínek. Ta píseň přítomné zraňuje. Impresário využívá nálady a začne vyprávět příběh o tom, že klavírní virtuos je italský markýz, který kvůli lásce ke slepé houslistce opustil rodinu a toulá se s ní po Evropě. Diváci mají slzy v očích, když markýz lámanou češtinou vypráví, jaké útrapy prožil v širém světě, než se ho ujala Pražská společnost lidských kuriozit. Jaruna je dojata láskou, která z miláčka rodiny učinila psance, sama touží po muži, který by kvůli ní opustil všechno. Otírá si oči do kapesníku a sleduje Tondu a Václava. Nejradši by si je nechala oba. Pomalu se smiřuje s tím, že zůstane v chalupě bez pořádného mužského, ale dopřává si alespoň jejich společnost. Třeba k ní nepřestanou chodit, až bude dům hotový. Důvěrná přátelství zná z románů, na vsi nic podobného ale zatím neobjevila.

Dav zpozorní, když sedm liliputů přiveze na vozíku obří dítě – říkají mu Wunderkind. V pěti letech váží šedesát kilogramů. Impresário ho hladí po vlasech, vykřikuje, že nikdo nezná rodiče chlapce, který je abnormální, obrovský, a přece milý a krásný. Jaruně je chlapce líto. Nechtěla by ho rodit ani živit, ale dokáže ho politovat. Chápe, jak se musí cítit člověk jako Wunderkind, když mu pánbůh dopřál větších rozměrů. Třeba z toho ještě vyroste. Nebo si k sobě najde někoho podobného. Ale Jaruna nemyslí na chlapce, kteří by byli k ní, líbí se jí štíhlí a vypracovaní muži, má ráda hezké tváře a mužná těla. Připadá si dokonale ženská, ale muži se v ní nechtějí ztrácet, zažívá odmítání a výsměch, někde ta ženskost překročila hranici. Zachytí Wunderkindův pohled, cítí chlapcův smutek a neštěstí. Usměje se a mrkne na něj, posílá mu vzkaz, že jednou třeba odejde z cirkusu a zařídí si život podle sebe. Jednou i ona bude mít své vlastní Wunderkind.

Václav si všimne Jaruniných pohledů, ale s Tondou se upřeně soustředí na jiný exponát, dívku, která sedí před nimi. Má ve vlasech mašle v národních barvách, červené a bílé. Tonda říká, že k ní by na první dobrou seděla růžová. Světlejší odstín růžové. Tak světlý, že by si ho někteří mohli splést s bílou. „Ale třeba jenom mate tělem,“ pošeptá Václavovi. Oba z ní nespouštějí oči. Václav si všímá jejích rovných zad, Tondovi připadá inspirativní a éterická. „Kdo je to?“ zeptá se Václav, ale ani Tonda neví. Obdivuje její ramena a když se dívka ohlédne, zamíří pohledy chlapců na její ňadra.

„Růžová podporuje duchovní cítění,“ řekne Tonda.

„Jistě hledá někoho pro duchovní cvičení,“ usměje se Václav.

Dívka má pevný cop po lopatky a zvučný hlas. Přišla nejspíš se svým otcem, v tichu spolu hovoří hlasitě. Nejsou z Jelení, ani jednoho tu ještě neviděli. Václav přemýšlí, odkud mohli přijít, představení přivedlo do obce lidi z širokého okolí. V hledišti hledají další ženy a dívky, a ty krásné na ně už z dálky svítí – dcera řídícího učitele, manželka ševce Pelce z náměstí nebo posluhovačka pana faráře. Václav je zná jménem a Tonda u většiny z těch líbeznějších dam a dívek prozkoumal jejich barevné spektrum. Jaruna by se také chtěla nechat zkoumat, ale Tonda se k tomu nemá. K Jaruně se víc než Tonda hodí Wunderkind, společně by jedli a plakali, že je nikdo nemá rád.

Společenství liliputů odtáhne káru pryč a prostor opanuje opičí žena. Obecenstvo sebou trhne. Někteří pochybují, že je bytost před nimi člověkem. Má podsaditou čelist, výrazné pysky a chlupatou tvář, ruce i nohy, mírně nadzvedne své šaty, tělo je dokonale pokryté opičí srstí. Trhaně hýbe hlavou. Působí jako zvíře, které někdo vypustil z klece, vběhne do manéže a hledá cestu, kterou by mohlo pláchnout. Impresário vykřikuje, že je žena bezpochyby nejošklivějším stvořením na celé planetě, a pokud se chce někdo přesvědčit, zda je její srst opravdová, smí přistoupit. Tvor je prý ale velmi útočný a dvě řady zubů v hubě ucítil na své kůži už kdejaký chlapec z dobré pražské rodiny. Zázraky přírody ohromují Jelenské, mají pocit, že jsou součástí něčeho závažného, těhotné ženy si tisknou svá břicha a prosí pánaboha, aby se jim nepřihodilo podobné neštěstí. Jako by se zhmotnily přízraky z okolních lesů a protáhly se pod stěnou kočovného šapitó.

Impresário se na okamžik vzdálí a poté, co opičí žena učiní stojku a vydrží stát na rukou dobrých deset vteřin, přiběhne zpět. „Moment!“ vykřikne. Vrací na scénu liliputy. Oznamuje obecenstvu, že dnes večer zcela mimořádně mění program. Dva pomocníci táhnou klec s tygrem a impresário tajemným hlasem oznamuje ctihodnému publiku, že jedna z těchto titěrných bytostí je prachbídný zloděj. „Jeden ze skřetů právě vykradl bednu nacpanou ledem a nakrmil si už tak dobře živený žaludek,“ křičí muž a ukazuje na skupinu vystrašených malých bytostí. „Jeden z nich ukradl maso pro našeho miláčka! Jestli tygr něco skutečně nesnese, je to dělit se o jídlo s někým jiným.“

Impresário křičí a opičí žena zavýská, Wunderkind se rozpláče.

„Šest nebo sedm? Není to jedno? Tak který z vás to byl?“

Lidé jsou přikovaní ke svým sedačkám, Tonda s Václavem si vymění tázavý pohled, ani jeden netuší, jestli jsou nastalé události součástí představení. Tygr naráží hlavou do klece. Wunderkind hlasitě pláče. Liliputi se mezi sebou začínají pošťuchovat, jeden druhého očichává. Šest natažených ukazováků pak míří na jednoho z nich – muže v krátkých kalhotách, s krouceným černým knírem. Impresário přistupuje ke kleci a trhnutím ji otevře. Tygr vyskočí a zastaví se před pidimužíkem, tomu se roztřesou kolena, ženy v publiku vstávají a volají po ukončení pořadu, ale do prostoru k tygrovi se nikdo nehrne. Šelma si očichává člověka, tlapy duní manéží a její řev je slyšet i v lesích daleko za vsí. Malý muž k ní natáhne rozechvělou ruku. Je to gesto obrany nebo smíření s tím, co je nevyhnutelné? Šelma otevře tlamu a společně s mužíkem na pár vteřin zkamení – jako by pózovali pro fotografa. Pózuje i publikum, nikdo se nehne. V tichu je slyšet každé polknutí i tikot kapesních hodinek. Jaruna zavře oči a Tonda zarývá nehty do lavice. Václav je fascinovaný tygřími zuby, pomalu se dotýkají mužovy hlavy, po tváři mu stéká tygrova slina. Stačí málo a sliny se smíchají s krví, Václav si je jistý, že stisk zvířete prokousne i bytelnou lebeční kost. Ostrý zub sjede mužíkovi po spánku a vytvoří tenkou načervenalou linku, postřehnou ji jen lidé v prvních řadách.

Tygr svou tlamou obejme mužovu hlavu.

A pak se ozve potlesk.

Nejprve tleská jen impresário, pomalu a klidně, následně se k němu přidávají ostatní, opičí žena i Wunderkind, šest liliputů a nakonec sedmý, vytahuje hlavu z tygrovy tlamy a také tleská, někteří si všimnou, že mezi zvířecími slinami mu po tvářích stékají slzy. Opičí žena prochází publikem a rozdává pozvánky na příští ročník: reklama znovu poutá na siamská dvojčata, u kterých se lékaři nedovedou shodnout, zdali mají jen jednu duši, a malý muž s knírem drbe tygra za uchem.

„Věříme, že jsme vás pobavili, rozesmáli i rozplakali, a doufáme, že zachováte přízeň našemu kabinetu,“ říká impresário a klaní se do všech stran. Odchází z manéže a lidé vstávají, ženy si urovnávají sukně a liliput svůj oslizlý černý knír, ale pak se průvodce večerem ještě hbitě vrátí, v běhu se nakloní na stranu a zůstane stát jen na jedné noze, aby zavolal: „Málem bych zapomněl, zítra v pět hodin odpoledne souboj s živým medvědem. Přihlášky činí třicet korun. Hezký večer všem!“

Září 1918

Horní Jelení

Barevní psi

První, co Václav to ráno uvidí, jsou dva barevní psi. Ten menší má na sobě červené pruhy, druhý je žlutý a černý, takže vypadá jako vlajka Rakouska-Uherska. Otevřenými dveřmi vběhli do kuchyně, čumáky přitlačené k zemi připomněly Václavovi, že se druhý den pořádně nenajedl.

Voda ve džbánu je čerstvá a studená, omyje si ústa a podpaží. Posadí se na židli a ubalí si cigaretu. Červený pes se dotkne předními tlapkami jeho kolen. Jeden společný ranní dech. Václav podrbe psa za uchem a všimne si barvy, která utkvěla na jeho ruce. „Ten ti zase dal,“ procedí mezi zuby. Rakousko-Uhersko přinese klacík a Václav mu ho chvíli hází otevřenými dveřmi ven, ale pes se rychle unaví, stará monarchie ztrácí dech.

Prochází se zahradou a trhá jablka, dvě pro sebe a dva kusy pro psy. Psům hodí červivá, budou to mít i s masem. V zadní části zahrady jsou nejvíc šťavnatá, stromy berou sílu z blízkého potoka, mají krásné, červené plody. Vyčítá Tondovi, že tady pár stromů vykácel, ale Tonda chtěl stavět boudu co nejdál od obytné chalupy, aby barvy nebyly cítit v obytném stavení, a zároveň všem na očích, protože pod zahradou vede obecní cesta. Boudu stloukl z ohoblovaných prken a v prostoru nad dveřmi krasopisně vyvedl text: Tonda Marek, mistr barev. Je to trochu nabubřelé, protože oběma chlapcům táhne teprve na sedmnáctý rok, Tonda přesto může bez náročnější reklamy vykřičet do světa, že není jen obyčejným malířem pokojů, ale disponuje unikátními materiály, které jiný nenabídne, protože nové odstíny si Tonda míchá sám.

„Buď zdráv, Vašku,“ řekne Tonda a otírá si ruku do děravého trička. „Je to červená spíš na plot, nebo na vrata?“

„Pro Jarunu?“ zeptá se Václav a Tonda kývne. „Kdy to budeme dělat?“

„Zatím si pořád nejsem jistej.“

Václav bydlí s Tondou necelý rok. Tonda se vyučil malířem, Václav do učení nenastoupil. Odmala pomáhal dědečkovi na jelenském hřbitově, kopal jámy a nosil kamení. Když budeš mít šikovný ruce, nepotřebuješ žádnou školu, říkával dědeček, a kluka k žádnému mistrovi nepřihlásil. Před dvěma lety vykopal jámu sám pro sebe, oblékl si nejlepší oblečení, po žebříku sestoupal do díry, natáhl se a umřel.

Václava vypověděli z obecního nájmu a Tonda ho vzal k sobě, tátu mu popravili jako dezertéra ve válce a maminka odešla do Hradce Králové. Tonda se stihl vyučit malířem a natěračem, u mistra piloval hlavně techniku, učil se, jak vést štětec, aby jeho tahy nebyly patrné, kdy vzít do ruky raději váleček a v jakém případě je lepší namáčet do barvy hadřík nebo houbičku. Fládroval skříně, postele a dveře, emailem natřel záda dvou gotických madon, jako závěrečnou zkoušku vybarvil mistrovi štít chalupy a použil přitom tak zvláštní směsi, že se mistr ptal, od koho je získal, ale Tonda to nevyzradil.

Má velké plány a nehodlá se o svou budoucnost s nikým dělit.

Nejprve spojoval zakoupené plechovky, aby nakonec začal v knihách pátrat po tom, kde všude je možné po barvě sáhnout, aniž by musel vyhledat obchod – sbíral různé druhy trávy, vyvařoval byliny, ve hmoždíři drtil brouky, motýly a mravenčí vajíčka, dosahoval pozoruhodných výsledků. Měli ho za podivína a domku u potoka se vyhýbali, dokud nepřišel Václav a nepřivedl s sebou první smečku psů – z legrace a rozpustilosti je natřeli nejnovější směsí, psi pak běhali po vsi, chlapi si na ně ukazovali, děti se smály a hospodyně zbystřily. Psi se stali běhající a štěkající reklamou. Zkoušel pak na nich každou barvu, všelijak je čistil, kartáčoval a přetíral, posílal je do světa, aby jejich kožichy vyprávěly, co Tonda Marek vynalezl. Rozprostřel před zdejšími lidmi vějíř barev a otevřel almaru jejich potlačované fantazie. S Tondou zjistili, že žlutá může být jako citrón, kanárek nebo med, že některá žlutá připomíná písek a jiná exotický jantar, který nosí na krku paní doktorová. Tonda navíc dokáže barvy nejen míchat, ale dovede o nich mluvit tak přesvědčivě, že se mu dámy ve skrytu svých pokojíčků otevírají, aby v nich objevoval nové odstíny a barevné nuance.

K Václavovi patří psi. Dva tři v různých obměnách. Někteří běhají po jeho boku, jiné prodává na maso, sádlo a barevné kožešiny. Končí u něj zvířata, která jiní vyhnali, kterým umřel pán nebo si s nimi jinde nevědí rady. Václav je poslední štace. Starosta mu po otcově smrti nabídl, že může pokračovat v kopání hrobů, ale Václav odmítl. Nechce se nikde vázat. Sní o tom, že začne ještě jednou a jinde. Jako kluk se nechával strhnout příběhy strýčků, kteří doma všeho nechali a vydali se do Ameriky, kde si vybudovali lepší existenci. Četl v novinách, že v amerických domech má každý člen rodiny svůj vlastní pokoj, to je pak jiné žití než tady na Jelení, kde spí tři děti v jedné posteli. Věří, že pokrok přijde i do Rakouska-Uherska, a tuší, že se tak stane brzy. Vyčkává na nejsprávnější příležitost. Prozatím je nádeníkem, bere každou práci, která o něj zavadí. Nejčastěji pomáhá Tondovi při nátěrech, v těch týdnech babího léta dávají dohromady chalupu Jaruně.

Tonda je drobný, má jemnější rysy, pěstuje si bradku, jakou nosí v Rusku Lenin. Václav je vyšší, ošlehaný, má nazrzlé vlasy jako dědeček. Oproti Tondovi je víc neposedný, obdivuje Tondu, s jakou péčí se dokáže věnovat svým výzkumům. Václav se občas popere a Tonda ho pak ošetřuje. Má ohromnou sílu. Sem tam se porve v hospodě s kamarády, spolužáky z měšťanky i staršími chlapy, jindy rozdivočí své psy; cení na něj své tesáky a utírají si do něj sliny. Václav zalehne vlčáka i bernardýna. Ženské k němu vzhlížejí – to, co má Tonda v barevné imaginaci, má Václav ve svých pažích. Ale v souboji a porovnání pak většinou stejně vyhrává Tonda, hlasem obtočí každý pas a přitáhne ho k sobě.

Tonda si prohlíží skleničku červené barvy proti rannímu slunci. Jsou v ní bublinky vzduchu, barva stéká po vnější stěně, pár kapek zašpiní jetel pod nohama. Přemýšlí, jaká červená půjde nejlépe k Jarunině chalupě, jaká půjde k ní. Jaruna by s ním chtěla nastoupit na dobrodružnou voyage za krásnem, ale Tonda ji na ni nezve, snad proto má pocit, že odstín, který by se hodil k Jaruně, ještě netrefil. Vyslovila přání, že chce červenou; ptal se jí, jestli červenou jako jahoda, růže, tulipán nebo karafiát, používal slova jako bordó, šarlat a karmín a Jaruna myslela na srdce a krev, která pravidelně zbarvuje hadřík v jejích kalhotkách, zatímco sousedky pod jejími okny vystrkují svá těhotná břicha.

„Chtěla bych se s tebou milovat,“ řekla Jaruna Tondovi, když obhlížel terén okolo domu, pevně si držel bradku a promýšlel barevné možnosti.

* * *

Dopoledne se v kostele odbývají tři pohřby. Cirkusové obecenstvo klečí v barokních lavicích, někteří muži se ani nepřevlékli, večerní představení zapili v hostinci U Teplých. Hostinský jim točil pivo do tří do rána.

Na pohřeb tří sousedů, které skolila španělská chřipka, Václav nepůjde. Plně se soustředí na večer. Poseká dříví na zimu, tělem prostupuje teplo, cítí, jak ho pálí ve svalech. Sekerou pak máchá nad špalky a kusy dřeva létají do stran. Práce voní smůlou, ale Václav věří, že se mu večer poštěstí. Potřebuje peníze na plavbu do Ameriky. Práce u Jaruny je sice dobrá, ale je jí tak málo, že mu každé ráno kručí v žaludku. Práce si dnes každý cení, Václav se k ní obyčejně dostane až tehdy, když je přebraná. V létě dláždil s chlapy hlavní cestu od Teplých ke hřbitovu, usazoval žulové kostky do písku, byla to dřina, ale vydělal. Něco má našetřeno a peníze udrží, pokud neprošlape boty nebo si neroztrhne zimní kabát. Přesvědčuje Tondu, v Americe může vydělat balík. Ale Tonda si na Jelení vytváří klientelu. Touží po solidním podniku, sídlícím ideálně na náměstí, s velkým vývěsním štítem a zaměstnanci. Rád by pak dal práci Václavovi, ale ten už tady nebude.

„Třicet korun je strašně peněz,“ řekl ráno Tonda a Václav o té částce pořád dokola přemýšlí. „Viděl jsi aspoň, jak je ten medvěd velkej?“

„Počkám, až ho přivedou. Teprve pak to vsadím.“

„Co když tě ten medvěd zabije?“

„Tak budeš mít konečně tu správnou červenou pro Jarunu.“

„A když přizabije?“

Václav sbírá kusy dřeva, právě tak velké, aby se vešly do kamen. Nejmenší díly si nechává stranou, sekyrkou z nich nadělá třísky. Potřebuje dřívka jako sirky, strom je ještě vlhký a do zimy nevyschne. Slíbil Tondovi, že připraví dřevo na zimu, alespoň mu nějak vrátí, že může mít někde postel a skříň jenom pro sebe. Ten pobyt je dočasný a Václav to ví – bude se muset odstěhovat, až si Tonda přivede domů nevěstu. Ale Tonda zatím běhá za holkami a holky běhají za ním, aniž by některá z nich chtěla vytírat podlahu v kuchyni, drhnout plotnu nebo vyměnit zašlé záclony, pro Václava je to zatím dobré znamení.

Jaruna by chtěla. Začala by rychtovat domácnost, kdyby se jí společně nepostavili do dveří. S Jarunou bude ještě práce, uvědomují si oba. Tonda pro ni hledá červenou, protože si o ni řekla, a už několik večerů Václav slýchá před spaním, že červená pasuje k neposedným dívkám, člověk ji ucítí u vitálních a sebevědomých žen, u někoho, z koho sálá síla a impulzivnost. Červená je žena hostinského od Teplých, v ní je bouřlivé mládí a žár letního slunce, v ní se potkává hněv a dlouhé usmiřování. Ale Jaruna?

„Neboj se o mě, Toníku,“ ukončil Václav diskusi. „Když mě medvěd přizabije, třeba o mě bude chvíli pečovat doktorová.“ Tonda se tomu zasmál. Tu fotku sice neviděl, ale Václav ji popisoval už tolikrát, že má pocit, jako by doktorův byt tenkrát navštívili spolu. Václav spatřil fotografii v doktorově salónu, když mu prodával nachytané skokany, protože nikdo na Jelení neholduje žabím stehýnkům tak jako doktor Kolojev s chotí. Kdykoliv potká doktorovou v obchodě, na náměstí nebo v létě na koupališti, hledá v ní dívku, která zamrzla v čase a v pardubickém ateliéru: dívku v průsvitném závoji s vyšitými ornamenty, které jako by náhodou zakrývaly partie, které nemá vidět jiný než pan doktor, dívku zasněnou, ale toužící, žádostivou a dychtivou. Václav tehdy pocítil neodbytnou chtivost a od té doby po ní kouká – doktorová zestárla, ale ta dívka v ní pořád je, pod oblečením je jistě závoj a pod ním všechno tak, jak má být, a ještě daleko lepší.

Z Tondy a Václava dělá muže touha, touží po lepším životě i nejkrásnějších ženách, a třebaže nemusí dosáhnout jediného, budou vědět, že to aspoň zkusili.

Září 1918

Horní Jelení

Tarzan

Sedm liliputů zatarasilo cesty k rybníku. Kdo chce projít, musí zaplatit. Korunu za podívanou, třicet jako vstupné do ringu. Cirkusové plachty ohraničily ze tří stran provizorní arénu, čtvrtou, nejširší hranu tvoří břeh rybníka. Voda je zrcadlo pro podívanou. Za vodou se shromažďují diváci.

„Zaplať, nebo vypadni,“ řekne liliput Tondovi, který se snaží proklouznout jako Václavův doprovod. Chce nejdříve vidět medvěda, ale trpaslík kroutí hlavou. „Čumět zadarmo můžeš doma. Zaplať,“ poručí Tondovi a ten sáhne do kapsy pro stříbrnou minci s císařskou korunou. Václav pročítá smlouvu, je stručná a krátká: když vyhraje, dostane tisíc takových mincí, pokud prohraje, nedostane nic. Třicet korun je hodně peněz, ale tisíc ještě víc, pohromadě takový obnos nikdy neviděl. Krasopisně napíše Václav Janeba, velká písmena zdobí kudrlinky.

„Kolik chlapů soutěží?“ zeptá se.

„Zatím pět.“

„Chci jít poslední.“

„Půjdeš, jak ses přihlásil,“ odpoví mužík a ukáže Tondovi, aby pokračoval po levém břehu, kde se srocují lidé a někteří už sedí na větvích stromů, aby lépe viděli. Václav má pokračovat k cirkusovému stanu a zelené maringotce – u dveří stojí impresário a uvádí ho dovnitř. Vysvětluje, že všichni budou sedět na lavici, aby nikdo neměl výhodu. Okna jsou zatemněná, ale otevřenými dveřmi ještě dovnitř prostupuje dostatek světla, Václav poznává chlapy z širší rodiny, vesnice i okolních vsí, je jednoznačně nejmladší.

„Udatní rekové,“ nadechne se impresário k divadelnímu přednesu, ale v půlce věty ztiší hlas a zcivilní projev, „žádný levárny, nože ani střelný zbraně. Bojujete jenom holýma rukama. Co nemáte v rukách, má v tlapách medvěd.“

„Kolik váží?“ osmělí se nejmenší z mužů, je to Václavův bratranec Pepík.

„Tři sta kilo. Je to samec, chlapák, přivezli jsme ho z Uher. Jezdíme s ním od jara.“

„Kolik soubojů má za sebou?“

„Něco přes stovku. Tři vyzyvatele zabil.“

Prostřední se viditelně potí. „Má něco na hubě, ne?“

„Může mít a nemusí.“

„Kdo to rozhoduje?“ ptá se Václav.

„To si řekněte vy.“

„Je nebezpečný?“ pokračuje prostřední.

„Medvědy vycpaný vatou koupíš na pouti. A ještě holce vystřelíš tři růže, ale tisícovka z toho nebude,“ odpoví impresário.

„Však odměna bude třeba lepší,“ rozchechtá se Pepík.

Prostřední muž vyběhne ze dveří a zvrací ze zábradlí maringotky.

„Za chvíli se vrátí a řekne, že mu není dobře, že něco špatnýho snědl, a opustí nás,“ prorokuje impresário a muž se vrací, z brady mu visí žlutá slina, a zeptá se, jestli dostane sázku zpět, když ji odvolá ještě teď, před zápasem. Smlouva ovšem s něčím takovým nepočítá, muž se posadí na své původní místo a hledí upřeně před sebe.

„Tu hubu mu zavažte,“ požádá Václav a ostatní jsou rádi, že si o to nemuseli říkat sami. Malý Pepík odloží na lavici kapesní hodinky, Václav si všimne jeho třesoucích se rukou. Otáčí snubním prstenem, jako by přemýšlel, jestli se ho má také na chvíli vzdát – a jestli ho vůbec ještě někdy nasadí. Oči mu těkají po místnosti, impresário ten pohled zachytí a pro jistotu řekne: „Drápy jsme mu zbrousili. Možná vás trochu poškádlí, ale břicho vám nerozpáře.“

„Ale vaz ti zlomí,“ špekuluje Pepík.

„Můžu potvrdit, vaz ten fešák láme dokonale,“ potvrdí impresário.

„Není mi dobře,“ pronese ten, který zvracel. Sklopí hlavu a odchází po schodech pryč. Pepík se uchechtne.

„Kolik lidí už vyhrálo?“ zeptá se Václav a impresário poví, že se blíží čas, vyhlédne ze dveří a promne si ruce, lidí víc než v kostele, tak to má být. „Nemusíš vyhrát. Už samotnej boj s medvědem je výrazem odvahy a mužnosti.“

Václav si nepotřebuje dokazovat svou mužnost, potřebuje peníze na plavbu do Ameriky. Chce zvítězit. V knihách, které mu vypůjčil řídící učitel, se dočetl, že medvěda je nejlepší zabít během zimního spánku oštěpem nebo kopím. Kolonisté v Americe využívají psů, ti medvěda naženou na strom a vyplašené zvíře už nemá možnost úniku. Trofejí je lebka, kožešina a pyjová kost. Maso chutná jako kančí.

Dveře se zatřesou v pantech a svět okolo zhasne. Tma je téměř dokonalá. Jako by se celý svět zmenšil jen do čtyř stěn a všechno, co si tu před chvílí řekli, najednou není pravda. Světlo doprovázely tváře a hlasy, slova kladená vedle sebe, zapasovaná do sebe jako dlažební kostky na hlavní silnici, držely světlo v maringotce o kousek déle, světlo byla naděje, tma realita. Jako by se ve vesmíru zrodila nová planeta, miliony světelných let vzdálená od Země, jako by tma zalila všechno, co se ještě před chvílí zdálo barevné – s posledním paprskem zmizely vyhlídky i očekávání. V té tmě slyší Václav zrychlený dech tří mužů, cítí, jak se mu chvěje chmýří v nose, uvědomuje si zrychlené tlučení srdce, které občas slabě vynechá. Zavře oči a zase je v učitelových knihách, oči sjíždějí řádek po řádku a zhmotňují se do obrazů s hnědou srstí. Stísněným prostorem se prohánějí stáda krav, koz a ovcí a všechny kusy mají zlomený vaz a břicha rozervaná od medvěda. Ostré zuby se boří do vnitřností a do vemen naplněných mlékem. Medvědí dech je cítit za zátylkem i pod nohama, mezi prkny maringotky prorůstá srst, spoutává Václava a krk utahuje jako šála, nemůže se nadechnout, na okamžik nemůže dýchat, postaví se a zamotá se mu hlava, mžitky před očima vypadají jako opona z pavích pírek. Třicet očí se kutálí po zemi, Václav na nich uklouzne, poslepu počítá poslední drobné, které zůstávají v jeho kapse, vrátí se do existenční nejistoty.

Otevřené dveře propálí jeho sítnici. Žádný z mužů se nevrací, aby vyprávěl, co ve světle zažil, převozník bere jednoho po druhém a posazuje na loď zabalenou v mlze. Dým skryl lidi i stromy, zůstává kamenný břeh a kocábka, do které teče, plavidlo stlučené prvními lidmi, kteří si uvědomili svoji konečnost. Srpek houpající se ve vlnách jako měsíc v bouřkových mracích, tažený neviditelným lanem do nekonečna. Kdo nastoupil, už se z lodi nedostane, kocábka je přitahována k černé tečce na obzoru. Co když je takovou lodí i maringotka, ve které nakonec Václav zbývá sám, pro tři muže už sáhla prozářená medvědí tlapa a roztrhala je na kusy? Jak bezpečně chrání čtyři stěny před okolním světem, dokud se medvědí chlupy nenalepí na dveře, nestisknou kliku a maringotku nezalije bolavé světlo?

„Teď ty,“ ozve se hlas impresária. Václav přivírá oči, prozření bolí. „Opři se na chvíli o stěnu, máš dvě minuty na rozkoukání.“ Mlha se rozestoupí, z temnoty vystupují kameny, tráva i zvratky muže, který se nechal rozdrtit vlastním strachem. Černá mizí do prázdnoty a svět je světem za světla.

„Máš pět minut. Zlom vaz.“

„Jsou v pořádku?“ zeptá se Václav a muž řekne, že v pořádku brzy budou.

Působí dobrácky, ale jsou to jenom mimikry, medvěd mate tělem. Má tak slabě vyvinuté obličejové svaly a nevýraznou mimiku, že v něm Václav nedokáže cokoliv vyčíst. Mapuje si terén – na druhém břehu vidí obecenstvo, stromy mají prověšené větve pod tlupami kluků, dav přihlížejících je ohromný. Po mužích, kteří zápasili před ním, zůstal na několika místech rozpáraný trávník a vyvržená hlína. Postava medvěda Václava vyděsí. Má jistě přes dva metry. Kovový náhubek mu svírá tlamu, mezi zuby se prorve nejdřív jazyk a pak řev, který Václava usadí k zemi.

Pochopí, že právě ztratil třicet korun. Mohl mít novou košili nebo klobouk. Mohl si ušetřit ostudu a ponížení, kdyby se na pár minut nestal obecní atrakcí, je zahanbený sám sebou a v té hanbě stojí po kolena. Budou se mu chechtat a ukazovat si na něj, podobně jako na největší sbírku lidských kuriozit. Snad uslyší i Jarunin smích. Zní mu v hlavě jako lokomotiva, řítí se k němu a Václav neuhne.

Stoupne mašině do cesty.

Zhluboka se nadechne.

Projede jím vztek, zlobí se sám na sebe, že souboj vzdal už před začátkem. Chce zamést cestu, na které vidí stopy vlastní trapnosti, a rozběhne se proti medvědovi. Nabírá rychlost a napíná svaly, nohy se odrážejí od země a ve skoku je vyšší než zvíře, které po Václavovi natáhne tlapu, aby ho srazilo k zemi; úder tvrdý a bolestivý, Václavovi po tváři teče krev a rána zčerná hlínou a prachem.

Václavovo tělo ovládá adrenalin. Endorfiny tlumí bolest a ohlušují smysly. Rány nevnímá. Vstane ze země a hledí přes vodu. Voda je prostředek. Voda je meta. A touha po lepším životě omamná. Vzpomene si na Ježíše, Mojžíše a další, kteří s vodou dělali zázraky – ve vodě cítí příležitost. Hledí medvědovi upřeně do očí, musí být rychlý a mrštný. Medvěd našlapuje a Václav couvá, když se medvěd rozběhne, ponoří se Václav celý do rybníka. Lidé na druhém břehu se smějí: výjev hodnotí tak, že se Václav vydal na útěk, ale ve chvíli, kdy vodu rozstřelí těžké medvědovo tělo, začnou přihlížející zmatkovat. Další lezou na strom a pod pěti chlapy se zlomí větev. Pár z nich se rozhodne pro útěk, většina vytrvá, hledí na Václava a čeká na okamžik, kdy se hlediště a jeviště spojí v jedno divadlo.

Václav dvakrát vylovil z rybníka topícího se psa, jednou vytáhl z řeky dítě. Myslí na to, že ruce i tlapky dokážou člověka stáhnout ke dnu a šeredně podrápat. Nechá medvěda doplavat k sobě, nabídne se jako návnada; jen pojď ke mně, ještě kousek. Vyčkává, až do něj zvíře narazí kovovou tlamou a pak se prosmýkne kolem chlupaté hlavy, aby ji zezadu přitáhl k sobě. Chytne medvěda za uši a důkladně stiskne. Medvěd máchá tlapami před sebou, nemůže se hnout, škube hlavou, Václavovo sevření je pevné. Ruce jsou pastí, ze které se nelze vysmýknout.

Drží medvěda a může cokoliv.

Políbí ho na zátylku. Ukočíruje ho jednou rukou. Ví, že vyhrál.

Lidé tleskají. Jaruna v davu hledá Tondu. Chce mu samou radostí skočit do náručí. Vyhrál, Václav vyhrál! Zahlédne ho na kraji rybníka, odchází pryč, rozběhne se k němu, nohy se zamotávají do sukně. „Tondo, vyhrál! Vašek je Tarzan!“

Tonda jí věnuje smutný úsměv. Tarzan? Kdo je to? Myslí na Jarunin plot a vrata. Dodělají to ještě spolu? Červené nebudou, to by byla mýlka. Hledí na ni upřeně, Jaruně hoří oči. Je v nich zápal a vzrušení. Teprve teď v nich vidí tu správnou barvu – je příbuzná s červenou. A Jaruna se zachvěje, takhle se na ni Tonda ještě nikdy nepodíval.

„Neodcházej,“ žadoní Jaruna.

Srpen 1919

Horní Jelení

Medový poklad

Nemá na Jelení nikoho, s kým by si byla blízká. Každý ji zná, ale s nikým to není tak, jak by potřebovala. Dívka odsouzená k neustálému posunování a odstrkování. Divná holka od Marešových. Ta, co ji pravá máma odložila; asi věděla proč. Jaruna – čekatelka na život s prázdným lůnem a holým barákem, toužící po tom, aby všechno bylo plné a úplné, Jaruna čekající na zázrak.

Mluvila s Václavem a Tondou poprvé to léto, kdy pomáhali sklízet obilí. Společně pili ze studánky a obilná stébla sloužila jako brčka. Do té doby si jich nevšímala, chlapci jako by během jediného léta vyrostli. Bylo jim sedmnáct a Jaruně devětadvacet. Po louce létali motýli a Jaruna je cítila v břiše.

Dům Marešových stojí hned pod kostelem, říká se tam Na Kopečku. Obyčejný barák s jednoduchým štítem, kuchyní a světnicí, bez sklepa a s malou zahrádkou. Jaruna si v něm někdy připadá jako v začarovaném zámku, protože tenhle dům buď přitahuje osamocené ženské duše, nebo odhání mládence, v každém případě v něm mužský nepobýval víc než půlstoletí. Zůstala legenda, kterak se tu na zápraží Mareš rozloučil se svou ženou v létě šestašedesátého roku a za pár dní mu dělová koule utrhla hlavu v bitvě u Náchoda nebo u Trutnova. Mladá nevěsta, které se pak dlouhá desetiletí říkalo stará Marešová, už zůstala sama, a kdyby jí někdo nepoložil před dveře mimino, nikoho dalšího by do světnice nepustila.

Jaruna neví, jak se u Marešů vzala. Povídá se ledasco. Chvíli věřila, že je levobočkem hraběte z Bubna, který má na Jelení svou rezidenci, ale nápadná podoba s haranty od kovářky, která sama živila sedm krků, ji vracela nohama na zem. Pro Marešovou byla Jaruna štěstí a radost. Děkovala za ni pánubohu, protože Jaruna byla pro osamělou ženu boží požehnání. Jaruna už odmala věděla, že je sebranec, a děti se jí za to pochechtávaly, ale maminka jí vždycky laskavě vysvětlila, že v ní se odehrál div a kouzlo, s ní přišel do chalupy jas. Jaruna si dnes představuje, že ji na zem před dům položila neviditelná síla za zpěvu ptáků, tónů varhan z blízkého kostela a nejspíš právě vycházelo slunce. Tiskla se k mamince a znovu si nechávala vyprávět, jak by bylo všechno horší a neveselé, kdyby nebylo Jaruny.

Po smrti staré Marešové nezbyl nikdo, kdo by ten příběh opakoval, a Jaruna si musela poradit sama. Zbyla jí chalupa, a to vůbec není málo. Haranti od kovářky šli žebrotou, dům je pro Jarunu věno, teď jen najít ženicha.

Po jednom koukala dlouho a hodně si na něj myslela, scházeli se spolu a něco si slibovali, ale pak přišla válka ve čtrnáctém roce a ta z Jelení postupně roznesla po světě a zakopala na různých místech přes padesát kluků. Jarunin Karel umřel koncem sedmnáctého roku. Leží někde v Srbsku. Jeho postel, do které neulehl, ale kterou mu Jaruna ve svém domku vyčlenila, zůstává i po válce prázdná. Vzpomínka je překrytá šlemem, jeho tvář zmatněla, ztratila ostrost, z okouzlení zbyl už jen pocit a jméno, které si Jaruna občas po večerech šeptá místo otčenáše.

Jarunino srdce je ohromné – možná je tak velké, že k němu potřebuje i větší tělo než kdokoliv jiný; velké srdce pohání fortelnou Jarunu. Jarunu toužící a soužící se, Jarunu vyhlížející každou příležitost a děsící se okamžiku prozření, té chvíle, kdy zjistí, že jabloň zplaněla. Všechny holky z tancovaček se vdaly. Všichni kluci, kteří za něco stáli, už nasadili chomout a dřou, aby se rodina měla lépe. Suroviny se přeberou jenom jednou a na druhý pokus nezbývá. I Tonda s Václavem přijdou do věku, kdy si o ně holky řeknou – a už nebudou zpívat písničky u ohně a hrát na píšťalky, které si kluci vyřezávají na pastvě, chlapecké píšťalky budou patřit jen do jedné mošny. Jaruna na okamžik uvěřila, že by do jedné z těch píšťalek mohla fouknout sama.

„Chtěla bych se s tebou milovat,“ řekla Tondovi, když prozkoumával terén okolo domu, pevně si držel bradku a promýšlel barevné možnosti. Nepozvala si ho domů kvůli nátěru vrat a plotu. Bylo jí jedno, že dřevo dosluhuje a na plotě se kroutí zbytky starého nátěru, vsadila na to, že Tonda pomiluje každou. O Tondovi jdou přece po Jelení pohádky. Okouzluje barvami, ale hlavně slovy. Zná výrazy, které jiní neumějí, a většina mu ani nerozumí. Tmavě červený jako alait. Fialově červený jako almandin. Podmanivý jako spinel nebo rubín, červená v barvě, kterou na bříšku nosí hýl, jahodová, malinová i vínová, tak si vyber. Nechávala si od něj vyprávět a on jí pátravě hleděl do očí, byl nervózní a ona musela ovládnout svůj probouzející se mateřský pud, aby ho k sobě nepřitiskla a nepočkala, až se vydýchá a uklidní – tváře měl rudé jako kardinál červený.

Když pak Tonda natřel Jaruně vrata a plot na hnědo, rozhněvala se na něj. Hnědá je pro ni jahoda ve chvíli, kdy začíná hnít. Hnědá je hlína a všechno, co pozbylo původní barvu. Hnědá je nejnudnější barva a každý to ví – cožpak se nerozkřikne, že Tonda natřel Jaruně vrata na hnědo? Tonda zase čaroval slovy, bránil svůj úsudek a vysvětloval, že hnědé jsou delikatesy jako káva nebo čokoláda, mandle a karamel, hnědá je barva hudebních nástrojů i afrických žen, ale pro Jarunu byla hnědá barva prasete, kachny nebo zajíce, barva listí na hromadě kompostu. Tonda si byl svým výběrem jistý. V hnědé je jistota, pevnost, stabilita. Viděl v ní bezpečí a klid, umírněnost. Hnědá není křiklavá. Hnědá uklidňuje. Hřeje. V hnědé jsou zapuštěné kořeny. Hnědá je jedna z nejdůležitějších barev našeho světa.

A pak řekl: „Připusť si to, ty jsi hnědá, Jaruno.“

„Tak se přesvědč,“ pobídla ho.

Pomiloval ji na zápraží a Jaruna myslela, že kdyby se někdo přiblížil k domku, uvidí je, spatří jejich sevření, a snad si i chvíli přála, aby někdo vstoupil brankou na zahradu, ale k Jaruně nikdo nechodil, tak to nikdo neviděl. Hrdiny první světové války na Jelení nebyli chlapci, kteří se postupně vraceli z bojů bez nohy nebo bez kamaráda, ale Tonda, který za soumraku podunajské monarchie vstoupil do Jaruny, aby nakonec řekl: „Nezlob se, ale opravdu hnědá.“ A Jaruna až později litovala, že ho nepozvala dovnitř, třeba by tím prolomil prokletí domu, kde se žena s mužem nemilovala přes padesát let, a šance na změnu zaschla na prahu Marešovic baráku.

Stará Marešová nechtěla dopustit, aby děvčátko mělo někdy hlad. Jídla na vsi bylo vždycky dost, a tak si Jaruna dopřávala. Jestliže se sousedé většinou dělili při zabijačkách o maso a kosti, u Marešových stihly všechno rychle zpracovat a spořádat. Marešová pod váhou hesla: Kde se málo žere, nemoc otevírá dveře povolovala Jaruniny šatičky. Proto třeba hubě papat, aby mohla dobře klapat, říkávaly zase sousedky a věnovaly Jaruně řadu vyprávění, navěšovaly kolem jejího života sbírku výmyslů, a když se děvče nadechlo k otázce, Marešová ucpala jeho ústa výpečky nebo sladkými buchtami. Jaruna byla sladké děvče jako z plakátu na marcipán, s baculatými tvářičkami a volnou sukýnkou, pečlivě nažehlenou od Marešové, protože byla její medový poklad.

Hnědá jako med, říkal Tonda. Trval na tom, že vrata nepřetře. Jaruna vyhrožovala, že mu nezaplatí, ale Tonda řekl, že si může najít jakéhokoliv natěrače, který má barvu jenom jako řemeslo, a ten že jí na vratech vymaluje klidně Tyrše s Fügnerem. Jarunu tím přesvědčil – pochopila, že tu hnědou myslí vážně. A uvědomila si také, že holku, která je ze všeho nejvíc na světě hnědá, si nikdo nenamluví. Ta vrata přetře Tonda a nikdo jiný, rozhodla se Jaruna a položila se do postele, letitá péra se prohnula pod váhou těžkých myšlenek.

Jaruna teď poctivě cvičí v Sokole a také doma, do knihy Základové tělocviku hledí častěji než do svatého čtení a pobrukuje si píseň Hoj vzhůru, pestrý sokole; konečně uvěřila, že ve zdravém těle vězí zdravý duch. Sokolské ženy a dívky s ohebnými těly ji přijaly mezi sebe s úsměšky, ale Jaruna na ně nedá, je na takovou pozornost zvyklá. V tělocvičně se potí třikrát v týdnu, každý večer běhá k jezírkům a chodí na dlouhé vycházky do lesů. Všude jsou lidé, na ulicích i mezi stromy, děti si z mechů stavějí pokojíčky a Jaruna mezi nimi dupe, jako by zkoušela pevnost těch drobných domků z klacíků a šišek. Děti za ní vybíhají, aby zjistily, kam má namířeno, protože nikdo nikam nechodí jen tak, a jsou zmatené, protože Jaruna svižným tempem dojde přes les až k Jaroslavi a tam se otáčí zpět, aniž by s někým hovořila nebo něco do cíle přinesla. A zase se jí děti smějí, snaží se napodobovat její chůzi, nafukují tváře a dávají důraz do každého kroku, naklánějí se kupředu a rozšlapou si mechová městečka, aby zase měly co stavět.

Jaruna si dětí nevšímá. Jen když se v lese blýskne silueta muže nebo vyššího chlapce, zbystří. Vrací se z lesů hladová, ale nechává svůj žaludek trápit, a když prochází kolem stavení Tondy a Václava a vidí na háku kožešinu natřenou stejnou hnědou, jaká jí zaschla na vratech, zamotá se jí z vůně pečeného masa hlava a podlomí se jí kolena. Krejčovským metrem pak doma přeměřuje svůj pas, zatlačuje břicho a raduje se, že je to zase o chlup lepší. Po měsíci jsou její kroky lesem svižnější a jde se jí lehko. Běh k jezírkům a zpět jí zabere méně času, a tak nakonec pádí až k rybníku Pletinoha, sedí u vody a raduje se ze sebe, že se nemusela ani jednou zastavit. Rokuje s kachnami a labutěmi, natahují k ní krky, aby jim neuteklo žádné Jarunino slovo.

Cestou z lesů se obyčejně zastavuje na hřbitově, zalije květiny na hrobě maminky Marešové a vytrhá plevel. Hned naproti jsou dvě řady dětských hrobů, některými už prorůstá tráva a Jaruna tam občas položí kvítka nebo odtrhne břečťan, když začne zaclánět nápisu nebo fotografii. Je přitahována hlavně hrobem v rohu; v části, kde zatím rostou jen stromy a hřbitov se bude tím směrem postupně rozšiřovat, je osamocený obelisk se špatně čitelným nápisem, stranou všech, jako by obec nebožtíka vyvrhla a ostrakizovala ho i po smrti – Jaruna cítí, že by v tom hrobě mohla ležet jednou sama. Pomodlí se před ním otčenáš a prosí pánaboha, aby to celé zařídil trochu jinak, aby jednou nemusela odpočívat mimo vesnici, ale aby její tělo spočinulo tam, kde leží všichni. A aby na desce nebylo jen jedno jméno.

V novinách prochází seznam nebožtíků, je vždycky klidná, když v soupisu neobjeví sebe. Ještě to nepřišlo, ještě je čas něco změnit. Politika Jarunu nezajímá, v novinách čte krátké zprávy z obcí, o kterých nikdy neslyšela, studuje černou kroniku, reklamní rámečky a drobné inzertní vzkazy. Z novin vystřihuje písmena a skládá je za sebe, jsou to její prosby, které pak rozfoukne průvan a Jaruna v nastalém chaosu hledá nové významy, očima spojuje písmena, hledá poselství shůry. Nahodilost sem tam vytvoří krátké slovo, ale odpovědi Jaruně nedává.

A pak přijde ten dopis. Nikomu o něm neřekne.

Za týden přinese pošťák další. Jaruna odpovídá obratem.

Její tvář pomalu prořezává úsměv.

List papíru je překrytý písmem tak drobným, že by Jaruniny nejemnější nůžky ukrajovaly poloviny slov. Jaruna sedí u stolu, má klidné myšlenky a píše. O sobě. O práci na políčku a také o hadrových panenkách, které občas vyšívá a posílá je do trhu, aby si přilepšila. Píše o Sokole, o opravách svého domu, o opravených vratech, o hnědé barvě prozatím pomlčí. Za dopoledne popíše tři listy a stejně jí to nestačí, je nevypovídaná a slova se tlačí kupředu, je jako studna, ze které někdo čerpá vodu, ale prameny stále zvedají hladinu, je nevyčerpatelná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paví hody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.