Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Copyright © Otakar Pospíšil, 2022

Mapa © Otakar Pospíšil, 2022

Ilustrace © Zuzi Maat, 2022

ISBN 978-80-7650-902-3 ePub

ISBN 978-80-7650-903-0 mobi

Tuto knihu věnuji mé milované ženě Janě.

Děkuji s vděčností své rodině za pomoc,

užitečné rady a technickou podporu. Díky Jano,

Ivo a Ondřeji. Bez vás by tato kniha nevznikla.

Dále bych rád poděkoval svým přátelům,

kteří mi důvěřovali a podporovali mě.

A zvláštní poděkování patří Tomášovi za jeho

netrpělivé povzbuzování a nezištnou pomoc.

„Každý příběh si hledá svého vypravěče

a já měl to štěstí, že si tento příběh

našel právě mě.“

BRÁNA DO PŘÍBĚHU

Před dávnými časy, kdy probíhala na Zemi poslední velká bitva mezi Zeleným a Rudým drakem o ovládnutí oblohy a světa, vyčkávala ve skrytu mocná čarodějka Bezejmenná, jak jejich souboj dopadne. Ještě předtím, než na sebe vzala lidskou podobu, si dala za úkol ochránit tento svět – a všechno živé na něm – před zkázonosným chováním obou draků. Trvalo jí dalších devět set let, než nasbírala dostatek vědění, moudrosti a síly a naučila se rozpoznávat přírodní zákony, používat jejich sílu a moc pro blaho své a veškerého života na Zemi. Celý tento čas zalétali draci na Zemi z jiných časoprostorů, odkud je pro jejich zlou a panovačnou povahu vyhnali, aby zde, na tomto světě, usilovali o nadvládu nad lidmi a porobení všech živých bytostí. Snažili se je zotročit a pak z nich ve svůj vlastní prospěch neomezeně vysávat životní sílu. Sobeckost a bezohlednost draků a ztráta jakéhokoli soucitu je hnaly stále kupředu za jejich cílem. Nedbajíc ztrát a utrpení, které působili Přírodě, chovali se majetnicky, jako kdyby jim celá Země patřila. Brali si bez ptaní vše, co je napadlo.

Zatímco se draci na obloze rvali do krve, Bezejmenná nabírala sílu, kterou draci v tuhém boji ztráceli. Byla to totiž jediná možnost, jak nad tak silnými protivníky zvítězit, aniž by ji samotnou ohrozili. Zvolila si nelehký úkol, ale vedena láskou k životu a všemu stvořenému, nemohla jednat jinak.

Rudý a Zelený na sebe chrlili oheň nedbajíc toho, že na vše, co bylo pod nimi, padal jedovatý popel, že kouř a jejich ohromné stíny zahalují slunce i hvězdy. Byli tak zaujati bojem, že vůbec nevnímali, co se kolem nich děje. Byla to chorobná touha po moci a nadvládě, touha vlastnit a panovat. Vítěz bere vše, to byla jediná myšlenka a hnací síla ženoucí je stále kupředu. Blesk za bleskem protínal oblohu, rychlé přelety draků vyvolávaly ohromné bouře a prudké větrné smrště. Na Zemi vládla nouze, bída a hlad.

Lidé po tak dlouhé době plné útrap ztráceli veškerou naději na přežití. Jen stíny a mátohy toulaly se krajem, jen nemnozí v sobě našli sílu, aby zorali, zaseli a sklidili to málo, co se dalo. Z té trochy jídla, kterou mnohdy vydobyli s nasazením vlastního života, museli uživit sebe, své děti i zraněné a nemocné. Hlad a nouze se staly jejich každodenními nezvanými hosty. Nikdo si nezpíval, a co je to šťastný smích všichni dávno zapomněli.

Byly to těžké časy.

1.

JEDNOMYSLNĚ ZVOLENÍ

„Ty sedneš na koně, Johane, a projedeš všechny krčmy a hospody v okolních osadách, vyptáš se lidí, kde se staví nějakej novej most…“

Tou dobou Bezejmenná čekala ukrytá před zraky všech a v hlubokém soustředění přijímala sílu, která unikala drakům při jejich urputném boji. Sílu, kterou použije na záchranu tohoto světa. Čekala trpělivě, až se ručička vah odměřujících dračí sílu přikloní na její stranu.

Právě v ten čas, kdy lid svírala ta největší beznaděj, proletěla krajem jako blesk zpráva, že odněkud zdaleka přichází osamělý poutník s novou nadějí. Nikdo přesně nevěděl, kdo to vlastně je. Žádný z lidí neměl ani tušení, jak vypadá, a marně si moudří lámali hlavu, kde mají onoho poutníka hledat.

Mezi lidem tato zpráva zahučela jako vichr v horském hvozdu. Všichni se toho tajemného poutníka chtěli zeptat, co jim přináší za důležité poselství, ale nikdo doopravdy nevěděl, kam za ním jít. Nikdo nevěděl, koho má vlastně hledat. Věděli, a to ještě jen z doslechu, že by to snad měl být stavitel mostů. To bylo to jediné, i když neověřené, čeho se mohli držet. Všechno byly jen pouhé dohady, na kterých se nedalo stavět.

Bylo nad slunce jasnější, že je potřeba sebrat síly a konečně něco udělat. Něco, co má skutečnou hodnotu. Něco, co by pomohlo zbavit se každodenního utrpení. Po celé Zemi se začali lidé sdružovat do jakýchsi kruhů, kde se vzájemně podporovali a násobili svoji moc k ochraně života. Středy těchto pomyslných kruhů nazvali rokovacími místy. Na takovýchto místech se lidé radili a rozhodovali o tom, jak dál vést společný život. Volili se zde starší, to byli lidé starající se o obecné blaho. Někteří ze starších dohlíželi na opravu a údržbu cest, jiní se zase starali o obecní peníze a další měli v patrnosti třeba obecní pastviny. Nejstarší byl člověk, který dohlížel s laskavostí, moudrou radou a svými doporučeními na činnost všech starších a tím na vedení života v obci nebo ve městě. Tito zástupci se volili jednomyslnou volbou, aby bylo zabráněno sporům a zbytečným ztrátám životní síly, jež byla v posledních dobách tak cenným statkem.

Lidé z kraje kolem Podlesí se tedy sešli na svém rokovacím místě, jemuž dala před dávnými časy rada nejstarších jméno Tysakeret čili Tiché bezpečí. Zde se domluvili, co je třeba udělat, aby k nim domů přivedli onoho poutníka. Bylo také nezbytné vyslechnout názor rady starších. Nebylo to jednoduché rokování. Všichni byli unavení a vyčerpaní neustálým zápasem o holý život, díky čemuž nebyli schopní spravedlivého a hodnotného rozhodování.

Jediné, co je vedlo správným směrem, byla naděje, že najdou tajuplného poutníka a od něj se dozvědí, co si mají počít dál.

Bylo samozřejmostí, že převážná část odpovědnosti za tato vážná rozhodnutí padala na bedra rady starších – rady složené z lidí moudrých, již díky síle svého ducha dokázali vzdorovat útrapám každodennosti, a při tom všem ještě zvládali všemožně pomáhat a podporovat potřebné, kteří to v plné míře nedokázali sami. Hlavní a nejsilnější věcí, co trápila prosté lidi, byl všudypřítomný strach z toho, jak to bude dál, jak přežijí všechnu hrůzu způsobenou draky.

Až po řadě dlouhých rozhovorů předkládajících pro a proti na misky vah se dobrala rada k jednotnému závěru. Konečně tedy jednomyslně vybrali z přítomných lidí čtveřici nejodvážnějších a nejschopnějších. Každý z těch čtyř ovládal určité duševní schopnosti. Díky tomu se mohli vzájemně podporovat ve splnění úkolu, jejž na sebe dobrovolně vzali.

Byli to tři muži a jedna žena. V té době nebylo mezi muži a ženami rozdílu, snad kromě síly svalů. Jinak si byli naprosto rovni ve svých právech a povinnostech vyplývajících ze zákonů daných Přírodou.

Shromáždění lidé se rozešli do svých domovů s očekáváním lepších zítřků. Na místě rokování zůstal jen nejstarší ze starších celého kraje a pak čtyři jednomyslně zvolení:

Horal, chlap postavou silný jako dub, bystrého rozumu, vycvičen lovem v horách.

Syn mlynáře, mladý Johan, rychlý, bystrý, odvážný.

Jako třetí muž zvolený radou starších tu byl Lovec. Byl to tichý, klidný člověk, vychovaný životem v přírodě k rozvážnosti a předvídavosti. Dokázal se pohybovat bez hluku v lesních tišinách a byl výborný stopař. Také to byl člověk, který si nenechal ujít žádnou příležitost ke vtipkování a smíchu.

Čtveřici jednomyslně zvolených uzavírala Modrooká. Byla to mladice divoká a nezkrotná jako jarní vody a s lukem zacházela nejlépe z celého okolí.

Těchto pět lidí se sesedlo kolem ohně k závěrečné poradě předtím, než se Jednomyslně zvolení vydají hledat Poutníka. Měli před sebou velký úkol, k němuž byli vybráni a neměli pražádné tušení, co je vlastně čeká.

„Musíme se nejprve dohodnout, jak to všecko provedeme. Musí to mít hlavu a patu. A taky abychom se vrátili všichni živí a zdraví. Myslím si, že to je asi to nejdůležitější ze všeho. Jistě, může se stát cokoli a musíme počítat se vším, ale taky musíme vzít rozum do hrsti, abychom to všechno zvládli. Nechat se někde zabít drakama nebo zbloudilcema není žádný velký umění,“ začal rozvážně hovor Lovec, jenž si tuto vlastnost vypěstoval během života v divočině, protože bez rozvážnosti by měl pramálo úspěchu na svých loveckých výpravách. „Co navrhujete?“ zeptal se ostatních.

„Myslím, že by bylo dobrý, kdyby se každý z nás vydal jiným směrem. Pokryjeme tak velký území a máme větší šanci na úspěch,“ řekl mladý Johan.

Všichni mlčeli a přemýšleli o tom, co právě slyšeli. Jen Modrooká, jak bylo jejím zvykem, rozhrabávala řeřavé uhlíky kusem borové větve a snažila se z nich vyčíst budoucnost. Měla totiž rozvinutou předvídavost díky výchově svého děda, který byl ten, co pomáhal lidem zbavit se strachu ze života. Také dokázal léčit jejich nemoci a zranění. Byl tedy leighiše, bylinkář a duchovní léčitel.

Nastalé ticho prolomil nejstarší.

„Přátelé, já si myslím, že by bylo docela rozumné zůstat spolu. Tím vaše síla a obranyschopnost zůstane pevná. Jak dobře víte, krajem se potloukají bandy zbloudilých a člověku samotnému není radno se s nimi utkat. Ti lotři se neštítí ničeho,“ vysvětloval bělovlasý stařešina.

„No, dobře,“ ujal se slova Horal, „ty sedneš na koně, Johane, a projedeš všechny krčmy a hospody v okolních osadách, vyptáš se lidí, kde se staví nějakej novej most. A taky se zeptej, jestli někdo náhodou neslyšel o tom Poutníkovi. Zkrátka nám může pomoci každá sebemenší maličkost,“ řekl.

„Je mi to úplně jasný, tady není o čem dvakrát přemýšlet,“ odtušil Johan už na cestě ke koním. „Jen se stavím doma pro pár věcí a taky se rozloučit s tátou,“ dodal ještě. Nasedl na koně a zmizel ve tmě.

„Musíme dát do kupy nějaký jídlo na cestu, ale jen to nejnutnější,“ říkal Horal, když se otáčel k Modrooké. Ta beze slova přikývla, vyšvihla se do sedla a pohltila ji noc.

„A my dva, příteli?“ obrátil se Horal na Lovce.

„Bylo by dobrý zejtra odvést koně ke kováři, aby se jim juknul na podkovy. Nerad bych se někde na cestě dočkal nemilýho překvapení,“ odpověděl Lovec.

Nebylo již potřeba dalších slov. Kývli na pozdrav nejstaršímu a odjeli každý svou cestou. Jednomyslně zvolení byli spolu v souladu a bez dlouhého vysvětlování každý z nich věděl, co má dělat. V čase příprav na cestu za Poutníkem bojovali draci na druhé straně Země a moudří začali rozeznávat přicházející změny. Byly to jen nepatrné náznaky, kterých si obyčejní lidé v zápase o holé živobytí sotvakdy všimli, avšak dobře o nich věděla Bezejmenná a neomylně zachytávala každičký dílek síly, který bojující draci ztratili. Měla k tomu účelu upředenou síť z duchovních vláken zahalující celý širý svět. Bedlivě střežila, aby jí neunikla ani ta sebenepatrnější částečka pro ni tak drahocenné síly.

Byla to vysilující a úmorná práce, ale Bezejmenná nevnímala únavu a vědoma si svého úkolu, pracovala dál bez odpočinku dnem i nocí. Odpočinek pro ni totiž znamenal ztrátu dračí síly, která se nezachycena mohla drakům opět časem vrátit. To by ovšem přineslo mnoho dalších zmařených životů a utrpení nejen lidí, ale i všech živočichů a rostlin.

Čas pro ni nehrál žádnou roli, neboť ho vnímala jinak než lidé na Zemi. Ve svém světě dokázala čas posouvat kupředu i zpět.

Její duchovní síla byla ohromná.

Poutník v tu dobu pracoval v severních pohraničních horách jako poradce na stavbě nového mostu. Bylo třeba překlenout údolí řeky Bystré a tím zprovoznit důležitou obchodní stezku. Poslední jarní povodeň starý most zničila a jeho trosky odnesla v kalných vodách daleko po proudu do údolí.

Po celodenním náročném shonu nedbal Poutník na své pohodlí a vědom si svého poslání, poučoval večer u ohňů lidi o tom, co přijde v příštích časech a co všechno budou muset udělat, aby zachránili své životy a životy svých dětí. Byl velice opatrný při výběru slov, dbalý nevzbudit v lidech přehnané nadšení a nepřivést je tím na scestí. Velká sláva a jásání předtím, než je dosaženo cíle, většinou vede k neúspěchu a velkému zklamání.

Na stavbě mostu vládl čilý ruch. Dřevaři za pomoci tažných koní stahovali z přilehlých kopců dunící klády, které pak tesaři opracovávali do požadovaných tvarů přímo na místě stavby. Napjaté svaly na pažích mužů a údery seker byly každodenním obrazem milé a poctivé práce, bez které by se svým nákladem nepřekročil divokou řeku jediný vozka.

Piloty z oloupaných dubů stály zapuštěné hluboko do říčního dna a všude kolem se ozývaly rány teslic a palic bušících do hřebů či dlát. Muži svlečení do půl těla rozřezávali dlouhými pilami dubové kmeny na mostovku. Vrzavý zvuk pil se mísil s hlasy staveniště do jedné krásné melodie. Všude vládl shon a tvořivé hemžení. Vzduch voněl pryskyřicí z čerstvě oloupaného smrkového dřeva. Cáry kůry se kupily na hromadách lákajíce všemožný hmyz na hostinu. Slunce se třpytilo ve smolných kapičkách a nabízelo všechny barvy duhy. Vítr si pohrával s proužkem dýmu stoupajícího z ohniště, kde kuchařky připravovaly ve velkých kotlích a na otevřených roštech jídlo pro dělníky, většinou zvěřinu poskytovanou hlubokými lesy všude kolem nebo ryby z Bystré. Z čerstvého masa muži získávali sílu, aby byli schopni zvládnout tak těžkou každodenní dřinu.

Na okolních holých skalinách a vyvýšeninách hlídkovali horalé a lovci, aby chránili řemeslníky i všechny ostatní, kteří se podíleli na stavbě mostu, před možným napadením bandou zbloudilých.

Všichni měli Štěstěnu na své straně, protože Rudý se Zeleným právě vedli svou marnou válku kdesi na druhém konci světa. Je pravda, že oblohou stále táhly černé kouřové mraky plné jemného popílku, ale nárazem o rozeklané horské štíty se roztrhaly a Zemi a vše živé zalily hřejivé sluneční paprsky. Celá příroda pookřála a lidem se hned vedlo lépe. Bylo víc než jasné, že tento stav nebude trvat dlouho, a proto se všichni snažili a pracovali ze všech sil, jak nejrychleji uměli, od svítání do soumraku.

Po večeři, kdy se unavení lidé scházeli u ohňů, aby si odpočinuli, vykouřili dýmku a probrali, co přinesl den, chodil Poutník od jednoho ohně ke druhému a tu ošetřil poraněnou ruku, tu vysvětloval a vyprávěl lidem, co přijde nového a dával jim novou, tolik potřebnou naději do života. Byl totiž v myšlenkách propojen s Bezejmennou, a díky tomu věděl v každém okamžiku, kolik času musí ještě uplynout, než se ručička vah překloní na její stranu a draci se stanou natolik ovladatelní, že přestanou lidem škodit.

Jednomyslně zvoleným trvalo pouhý den, než udělali vše, na čem se dohodli. V pozdním odpoledni následujícího dne se opět sešli na Tysakeretu. Jen Lovec se chvíli opozdil. Zdržel se totiž u kováře v Podlesí. Jeho předtucha byla správná, ale nenapadlo ho, že pro toho svého krasavce bude potřebovat hned dvě nové podkovy.

Setkali se tu sami tři, jen Johan se stále nevracel. Museli tedy počkat, protože bez jeho zpráv nemělo smysl kamkoli jezdit. Všem bylo nad slunce jasné, že to potrvá ještě nějaký čas, než přijede zpět. Domluvili se tedy, že se vrátí ke své práci, ale budou připraveni okamžitě vyrazit, jakmile Johan přijede a přiveze tolik potřebné údaje, které jim pomůžou určit, kam se vlastně vůbec mají vydat.

„Počkejte ještě,“ zarazila ostatní Modrooká, „než se rozejdeme, zkusím se podívat do žhavíček, jestli uvidím, kdy se ten kluk mlynářská vrátí,“ nabídla svoji pomoc.

„Hele, to je dobrý,“ řekl obdivně Lovec a rozhrábl hromadu popela v ohništi, kde se objevilo plno žhavých uhlíků. Přiložil pár suchých větví na již uhasínající oheň s vědomím, že vlastně není kam spěchat.

Sedli si tedy všichni na kameny kolem poradního ohně. Ten se díky přiloženému suchému dřevu s praskotem rozhořel. Kotouče voňavého dýmu stoupaly k obloze a horký vzduch nad plameny hnal jiskry do velké výšky, kde ukončily svůj kratičký zářivý život. Nikde se nepohnul ani lístek, jen vysoko na nebi přeletěl párek krkavců a dal o sobě vědět svým nezaměnitelným krákavým pokřikem. Kra, kra, kra, ozvalo se mezi mraky. Lovec zvedl oči za jejich hlasem. Pousmál se a zvedl ruku na pozdrav. Znal dobře tyhle ptačí vtipálky a měl je velmi rád. Byli to jeho černí přátelé.

Horal vyndal z vaku svoji krásnou dýmku a směs ke kouření. Hlavička dýmky měla podobu sedícího medvěda. Byla vyřezaná z červeného kamene a krásně ladila s tmavě zelenou prohnutou troubelí. Na první pohled bylo vidět, že její tvůrce dal do své práce spoustu umu a radosti. Otevřel váček se směsí a přivoněl.

„Hm, to je lahoda,“ pomlaskl si uznale. „Dáš si taky?“ podával váček s kuřivem Lovci.

„Ne, díky. To si nechám na příhodnější chvíli,“ odpověděl.

Zatímco si Horal připravoval dýmku, zahleděl se Lovec do ohně, pohroužen ve svých myšlenkách. Modrooká se podle svého zvyku přehrabovala kusem klacku ve žhavých uhlících, aby díky nim odhadla, jak to vypadá s Johanem. Byla krásná ve svém zaujetí a soustředění. Bylo vidět, že její mysl zalétla někam jinam, že je někde mimo tuto skutečnost. Ani Horal ani Lovec by si nedovolili ji vyrušit, velice si vážili toho, co pro ně dělá.

Když Modrooká jako dítě osiřela, vychovával ji její děda Samuel od Vlčího jezera. Zůstala sama po smrti svých rodičů, kteří zemřeli tak, jako spousta jiných nevinných lidí – kvůli útrapám způsobeným bojujícími draky. Samuel se své vnučky ujal a vychovával ji tak jak nejlépe dovedl, nesobecky a s láskou jí věnoval svůj život. Žili spolu na horské planině poblíž Vlčího jezera, kde pro ně dědeček postavil za vydatné pomoci lidí z Podlesí chalupu z hrubých klád. Skalnaté štíty se za ní tyčily jako ochranný val a všude kolem rostly staré lesy. Samuel se snažil ze všech sil, aby Modrooké ulevil a pomohl jí vyrovnat se se ztrátou rodičů. Zprvu to bylo pro oba těžké, zvláště když byla malá. Dobře věděl, že nahradit jí rodiče není možné. Ale jak je známo, láska hory přenáší, a malá dívenka díky této dědově laskavé výchově a péči dospěla ve zdravou a silnou mladou ženu.

Síla přírody a Samuelovy znalosti v dívce probudily nadání pro prastaré dovednosti ovládané jen nemnoha lidmi. Modrooká byla svobodného ducha a již jako malé děvče byla nejšťastnější, když běhala po lesních pěšinách vyšlapaných zvěří. Tady nahoře bylo bezpečno. Nevedly sem obchodní stezky, nebyla tady možnost ukrást jídlo či jiné zboží, tudíž nemělo pro zbloudilé význam trmácet se bez užitku tak vysoko. Zřejmě jim ani nepřišlo na mysl, že by někdo mohl žít v tak odlehlých končinách. Pro tento klid a jistotu postavil Samuel chalupu právě tady.

Modrooká byla vytrvalá a rychlá. Každou volnou chvilku trávila v milovaném lese – v lese, díky kterému objevovala samu sebe, svoje možnosti a svou sílu, v lese, kde se učila obratnosti a vytrvalosti. A byl to právě les, kde našla svoje schopnosti, které dál rozvíjela. Tady její vědomí dosahovalo závratných výšin se samozřejmou lehkostí. Nejvíce milovala, když ji les přijal a ona se stala jeho součástí. V tu chvíli to nebyla ona a stromy a ostatní tvorové, bytosti lesa a skály nebo houby či léčivé byliny, pro které sem chodívala se svým milovaným dědečkem. Prostě byla jednou z nich. Byla jejich součástí a ony byly zase částí jí samotné. Tak byli vzájemně propojeni a ona věděla, že jsou spolu všichni příbuzní. Toto uvědomění jí umožnil les a sama Příroda jí byla nakloněna.

Učila se velmi rychle a nic jí nebylo zatěžko, všechno brala s humorem, protože se ráda smála. Svou veselou povahou, vstřícností a otevřeností byla oblíbená u lidí přicházejících za jejím dědou pro pomoc nebo radu.

Doma nejraději chodila oblečená do režné haleny a modré suknice s drobnými bílými kvítky. Vlasy černé jako křídla havranů měla svázané do volného uzlu, aby jí nepřekážely při práci. Když se však musela vydat na stezku, ať už ji povinnost vedla za obchodem, lovem nebo obranou proti zbloudilým, zaplétala záplavu svých krásných vlasů do pevného copu. Za pravým uchem měla zapletený tenký copánek a v něm navlečené korálky z horského tyrkysu a stříbra. Oba tyto prvky měla ráda. Dodávaly jí vnitřní klid a rovnováhu.

Ovšem při tak složitém úkolu, jakým bylo spoutání jejích divokých kadeří, se vždycky našel jeden neposlušný pramínek, který jí vyklouzl z ukázněného účesu a jednoduše si dělal co chtěl. A právě tato drobná nedokonalost ji činila ještě krásnější, ještě přitažlivější. Její kouzlo nenechalo v klidu jediného muže či ženu v její blízkosti.

Do vlasů si vplétala i pero skalního orla, přítele, který jí propůjčoval sílu svého bystrého zraku, aby její šíp nikdy neminul cíl. Volně uvázané pero při každém závanu větru tančilo tanec nespoutaného života a svobodného ducha a bylo pravým vyjádřením vnitřního světa Modrooké.

Dívka měla souměrnou, oduševnělou tvář, které dominoval trochu větší nos, jenž jí dodával určitou vážnost a zvláštní půvab. No, a pak tu samozřejmě byly její oči. Tmavomodré oči plné lásky, hluboké a bezedné jako studna poznání. Oči s jiskrou, ale i odhodláním, ze kterého se dala vyčíst její vnitřní síla.

Vědoma si sama sebe, nepotřebovala na sebe strhávat pozornost okolí. Byla prostě svá.

Její přirozený půvab umocňovaly stříbrný náramek a náhrdelník osázené tyrkysy, které si brávala na stezku pro jejich dobré vlastnosti. Svou pevnou postavu mívala při takové příležitosti oblečenou do kalhot z černé kůže, režné haleny a černé kožené vesty vepředu sešněrované řemínky, aby jí nepřekážela v tom, co právě dělala. Obě předloktí měla kryta koženými chrániči proti úderu tětivy při výstřelu. Chrániče jí také pomáhaly v tom, aby ji nemohl případný nepřítel chytit za rukávy a tím ji znevýhodnit v boji.

U pasu nosila ostrý nůž se střenkou z jeleního parohu a prohnutý meč, který pro ni ukoval Jakub, syn kováře z Podlesí, někdy též zvaný Štístko.

Štístko proto, že si právě jeho vybrala za svého druha a jak to vypadalo, jednou snad i otce svých dětí. Nejeden z mužů si přál, aby to byl právě on, koho by si Modrooká zvolila pro život. Ale kdeže, jen se smála, když se jí snažili vetřít do přízně. Byl to právě Jakub, s kým chtěla žít. Byl jí nejbližší a znali se od dětských let, kdy spolu prožívali krásná dobrodružství v hlubokých lesích pod Vlčími horami. Tehdy se mezi nimi zrodilo nerozlučné pouto na celý život a během času se z opravdového přátelství zrodila skutečná láska bez nároků.

Když byli ti dva spolu, bylo na první pohled vidět, že k sobě patří. Byli jako dvě podané ruce, jako noc a den v naprosté rovnováze a vzájemné úctě. Nemuseli ani nic říkat nebo dělat, ale tam, kde byli, bylo lidem dobře jen tím, co z nich vyzařovalo. A v čase, kdy zrovna Rudý a Zelený bojovali na této straně Země, bylo toto vyzařování jako živá voda pro všechny ty, kteří museli snášet nastalé útrapy a škody vzniklé neustálým a marným bojem obou draků.

Co ale k Modrooké patřilo nejvíc a doplňovalo její osobnost, s čím byla přímo srostlá, byl tisový luk. Nosila ho spolu s šípy v koženém toulci na zádech. Ona a luk byli spolu jako jeden živý tvor.

Bylo to něco neobyčejného. Snad každý v té době střílel z luku, to ano, někdo lépe, někdo hůře, ale Modrooká a její luk, její Íver, jak ho pojmenovala, to bylo něco docela jiného. To se jen tak někde nevidělo. Tenhle luk vyrobil pro svoji jedinou vnučku právě Samuel Bylinkář. Nejprve od něj dostávala luky odpovídající síle jejích dětských paží, jenže jak Modrooká rostla a sílila, Samuelovu zraku nemohly uniknout její nadání a zvláštní vztah k této zbrani. Vypadalo to, jako by se s lukem v rukou narodila. Samuel tedy začal pečlivě vybírat vhodný kus tisového dřeva, aby luk z něj vyrobený odpovídal jeho představě; hlavně ovšem proto, aby byl správné délky i síly v tahu, které budou vyhovovat jeho vnučce.

Bylinkář nelitoval ani času, ani námahy. S láskou a péčí zhotovil opravdu dokonalou zbraň. Jelikož měl i smysl pro krásu, napustil již hotový luk modrou barvou, aby tak ladil s modrýma očima mladé lučištnice. Když držela napjatý luk připravený k výstřelu, byl na ně skvostný pohled. To ovšem nikdy nemohl říct ten, kdo stál na druhé straně. Jakmile uviděl modré oči za modrým lukem, vždycky to bylo to poslední, co ve svém bídném životě spatřil. Koneckonců zbloudilí tu krásu stejně nedokázali ocenit.

To by ovšem nebyl Samuel Bylinkář, aby nechtěl vše posunout ještě o kousek dál – i s šípy pro Modrookou si náramně vyhrál. Vždycky po druhém úplňku nového roku, když měsíc začne ubývat, je pokácené dřevo pevné, stálé a nepraská. Tehdy zašel do lesa za dřevaři a koupil od nich špalek ze smrku s hustými letokruhy. Takové dřevo používají hlavně houslaři na výrobu svých nástrojů. Šípy zhotovené z tohoto smrku byly lehké a nekroutily se, což zaručovalo přesnost střelby. Hroty si zase Samuel nechal vykovat od Jakuba Štístka. Věděl dobře, že budou mistrovského provedení, přece by Jakub práci pro svou milovanou neodbyl. Konce šípů pak bylinkář osadil letkami z havraního peří. Jeden šíp jako druhý. Byly to dokonalé kousky – radost pohledět, radost s nimi střílet. A projevit radost, to Modrooká dokázala díky své živelnosti a upřímnosti znamenitě. Zkrátka pohled na ni s lukem v rukou byl jako pohled na krásný živý obraz. To byla odměna, kterou by bylinkář nevyměnil za nic na světě.

Seděla, stále stejně soustředěná na žhavé uhlíky, v ruce klacek, kterým je čas od času prohrábla, aby si tak vytvořila potřebný základ pro odpovědi na otázky, jež právě hledala. Pátrala v čase svým vnitřním zrakem po Johanovi. Uhlíky jí jen pomáhaly odpoutat pozornost od dané přítomnosti, aby se její jasnozřivost mohla rozletět prostorem a časem a vyhledat to, co právě potřebovala.

Horal mlčky pokuřoval. Voňavý kouř se vznášel v nehybném vzduchu a vytvářel rozmanité obrazce. Byl to člověk, který vzezřením dělal čest svému jménu. Měl mohutnou postavu a do sedmi stop výšky mu moc nechybělo. Jeho rozložitá ramena byla samý sval. Černé, krátce střižené vlasy a vousy byly sem tam prokvetlé stříbrnou nití, to ale neznamenalo, že by byl nějaký vetchý kmet. Ba právě naopak, síly měl na rozdávání. O tom by mohl vyprávět nejeden zbloudilý, který udělal tu chybu, že se dostal s Horalem do křížku.

Horal nosil černý klobouk se sokolím perem a s pramenem na červeno obarvených koňských žíní. Říkával, že používá sílu koně a bystrý sokolí zrak, kterému nic neujde. Jeho veselý, přímý a pevný pohled nenechal v klidu jedinou z žen, na které se podíval.

Mohutnou hruď mu halil černý, věčně rozepnutý kožený kabátec, protože mu bylo stále horko, ale při takové postavě se nebylo čemu divit. Sám Horal o sobě se smíchem říkal, že topí jako kovářská výheň – měl prostě velké a vřelé srdce. Režnou halenu u krku rozepjatou nosil přes černé kožené kalhoty, na kterých se podepsal zub času a časté nošení.

Na první pohled bylo hned vidět, že je to nespoutaný člověk. Jediné, co ho dokázalo spoutat, byl stříbrem krumplovaný opasek, za kterým nosil velký nůž. Ostatní chlapi si z Horala často utahovali, když říkali, že s tím nožem snad i spí. Na to měl jedinou odpověď: „Jó, přátelé, pomoc hledám vždycky na konci svý paže,“ a s významným pohledem třímal v mohutné dlani kostěnou střenku svého ostrého společníka. Nůž i meč si nechal ukovat od svých přátel, kováře Horáce a jeho syna, dvou vyhlášených řemeslníků nejen v Podlesí, ale i široko daleko.

Za normálních okolností nosíval vzadu za pasem i lehkou sekeru, kterou mistrně ovládal. Avšak když ho okolnosti přiměly k tomu, aby z jakéhokoli důvodu vstoupil na stezku, nosil po boku dlouhý, prohnutý meč. Dlouhý meč a velký nůž – to proto, že sám Horal byl jaksi dlouhý a velký. Zbraně běžných velikostí by v jeho rukou vypadaly poněkud nepatřičně a nepůsobilo by to dobrým dojmem na případného nepřítele. Ovšem velký chlap a dlouhý meč, to bylo jiná. Když se takhle postavil, nejeden bojovník přišel o svoji kuráž. S takovým člověkem bylo vždycky lépe vyjít po dobrém.

Co se týká mečů, prvních pár kusů přivezli obchodníci již před dávnými časy z daleké země na jitřní straně. Meče to byly nevídané, říkalo se, že jsou vyrobené zvláštními postupy za použití vzácných solí nasbíraných kdesi v poušti. Když muži z Podlesí pochopili, jak účinná a snadno ovladatelná je tato zbraň, začal o ně být velký zájem. Obchodníci přiváželi z daleké ciziny většinou jen pár kusů; ty byly z pochopitelných důvodů dosti drahé, a proto si je mohl dovolit jen málokdo. Kováři v kraji se tedy chopili této příležitosti a meče začali vyrábět sami. Zprvu to nebyla žádná sláva, ale během času, poučeni ze svých chyb, vyráběli meče stále kvalitnější a pro místní muže dostupné. Tím, že si kováři vzájemně předávali své zkušenosti a vycházeli z již hotových mečů přivezených kupci, postupně dosáhli kvality mečů dovážených a v mnohých případech je dokonce i předčili.

Horal seděl, dlouhé nohy ve vysokých botách natažené pohodlně před sebou. Pokuřoval a občas zavadil pohledem o Modrookou. Dívka přitahovala i pozornost Lovcovu. Také on po očku pro ukrácení času a pobavení sledoval její počínání snažíc se odhadnout, co se právě odehrává v její hlavě. Zároveň si tak cvičil svoji předvídavost a bystrost úsudku. Nebyla to ovšem známka netrpělivosti – tuto špatnou vlastnost zanechal kdesi v lesích po bezpočtu loveckých výprav, nebo při čekání na statné srnce v houštinách, či u jezera, když kryt rákosím číhal na kachny. Prostě se jen těšil pohledem na Modrookou a její naprostou zaujatost.

Lovec miloval přirozenou krásu žen a miloval i ženy samotné. Rád se zdržoval v jejich blízkosti, když odpočíval po lovecké výpravě. Rád o sebe nechal pečovat, byl-li zraněn při lovu nebo v boji se zbloudilými. Jeho pohled vyzařoval jakýsi smutek – nebo něhu, těžko říct. A právě pro toto jeho kouzlo ho ženy milovaly. Říkalo se, že svým pohledem vidí ženě přímo do srdce.

Jeho další láskou byl les, vše, co k němu patřilo a bez čeho by si nedokázal představit svůj život – staleté duby, jedle nebo smaragdové lístky habrů v teplých jarních podvečerech, kdy holub sladce láká a vábí svou holubici, rozkvetlé devětsily na břehu potoka a lesní včely, které z nich pily první sladký nektar. Byl to i vítr v korunách borovic, omamně vonících v letním úpalu. Lovec znal ve „svém“ lese každý dutý kmen, jenž sloužil včelám za příbytek a do kterých chodil vybírat sladké plástve pro své milované. Nikdy však nevybral úplně všechno – dobře věděl, že musí včelám nechat zásoby na zimu, aby mohl mít sladkou dobrotu i příští rok.

V neposlední řadě to byl lov, co uchvátilo jeho srdce. Byl to pro něj vlastně posvátný obřad – choval se ke zvěři a lovu s láskou, úctou a respektem. S těmito vlastnostmi přistupoval také k životu a smrti, vědom si toho, že musí zabíjet, aby mohl přežít on i jeho blízcí. Zároveň ale dbal, jako všichni lovci v kraji, aby nezabíjel laně, neboť právě ony byly nositelkami života a tím i zárukou příštího lovu. Moudře a s citem opatroval své lovecké území, vědom si křehké rovnováhy v těchto těžkých dobách, zapříčiněných zlým a nanejvýš sobeckým chováním obou draků. Život měli těžký jak lidé, tak i zvěř a celá příroda.

Lovec odtrhl své tmavohnědé oči od tváře Modrooké a zahleděl se do skoro již uhasínajícího ohně. Oči měl vycvičené z pozorování zvěře a dokázal rozpoznat i ten nejnepatrnější pohyb, kterého by si žádný jiný člověk nevšiml. Byl velice vnímavým a bystrým pozorovatelem, nic mu neuniklo. Díky tomu se jeho život stal bohatším oproti ostatním lidem.

Stopoval zvěř, jako by četl v otevřené knize, a stejným způsobem přistupoval i ke každodennímu bytí. Jak sám říkal, stal se stopařem vlastního života. Dokázal sám na sobě odhalit nedostatky i dobré vlastnosti, díky čemuž uměl sám sebe vidět takového, jakým skutečně byl. Znal dobře velikost své síly, a proto ji nikdy nepřecenil. Byla to jedna z jeho silných vlastností, které mu pomáhaly v přežití.

Lovec byl příjemný a vtipný, ať se dělo cokoli, a lidé si ho proto oblíbili. Jeho ošlehaná tvář byla lemovaná plnovousem a vlasy barvy zralého žita měl až na ramena. Na hlavě nosil vlčí čapku, jež mu vzadu sahala až do půlky zad. Nejenže to dobře vypadalo, ale bylo to velice účelné, nic mu totiž nepadalo za krk. Mohl se prodírat smrkovým mlázím celé hodiny a za košili se mu nedostala jediná ostrá jehlička.

Byl štíhlý, šlachovitý a výborný běžec. Tradovalo se, že když byl o nějaký ten rok mladší, dokázal prý předběhnout i jelena. Co je na tom pravdy by ovšem mohl říct nejlépe jen on sám.

Nosil jelenicovou košili i kalhoty tmavě hnědé barvy. To mu pomáhalo při lovu splynout s okolím. Do lesa si obouval nízké měkké boty, aby jeho kroky byly tiché; měl tak v nohách cit a věděl, na co šlape. Stačil jediný nepozorný krok, jediné prasknutí suché větvičky a rázem byl ukončen lov, který vlastně ještě ani nezačal. Ostražitá zvěř se okamžitě dala na útěk a nepozorný stopař mohl jen zamávat na rozloučenou bílým zadkům mizejícím mezi stromy.

Měl rád, když cítil pod nohama tep srdce Matky Země, jak sám říkal, ale když byl na stezce, obouval si vysoké pevné boty.

Sluneční paprsky se v pozdním odpoledni draly škvírami mezi černými mraky a příjemně hřály dva muže a jednu ženu sedící u ohně. Přemýšleli. Nikdo nemluvil.

„Ještě mu to bude trvat asi tři dny, než se vrátí, a pak další den, aby si odpočal a připravil se na cestu,“ protnula náhle mlčení Modrooká.

„No, tak to máme spoustu času… Hlavně aby se ten kluk mlynářská vrátil celej,“ řekl Horal, zatímco opatrně vyklepával popel z dýmky.

„Ničeho se neboj, vím, že už mu nic nehrozí,“ s jistotou v hlase uklidnila dívka svého přítele.

2.

JOHAN

„Dědečku, Johan měl potíže, ale je to dobrý, cítím bít jeho srdce…“

Stavba mostu mohla pokračovat neúnavně dál jen díky tomu, že draci bojovali na druhé straně světa. Tesaři zakládali výztuhy a vzpěry mezi piloty, další skupina zručných dělníků připravovala kulatinu na mostovku, které je potřeba ohromné množství. Jen už ta úžasná představa – celé údolí Bystré musí překlenout mostovka vyskládaná z kmenů pevně k sobě přisazených tak, aby pod koly těžkých povozů nebo pod kopyty koní a hnaného dobytka nevznikaly nebezpečné široké spáry, kam by mohla zapadnout noha člověka nebo zvířete. Každý kmen musel být zbaven kůry a měkké běli až na tvrdé jádro, které odolá tak velké zátěži.

Na staveništi to vypadalo, jako by se tu vyrojilo celé mraveniště velkých lesních mravenců. Rány seker tesařů, lomoz povozů, ržání koní a zvonění kovadlin pod údery kladiv. Zvuk pil se mísil se zpěvem žen vařících jídlo, křikem vozků a povely pracujících lidí. Klády tažené koňmi skřípěly po kamenité zemi. Svaly všech byly napnuté až k prasknutí a pot se řinul bez ohledu na to, zda to byl pot mužů či koní. Všichni táhli za jeden provaz – provaz jménem MOST.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezejmenná: Cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.