Dílo Tomáše Špidlíka 10.

Na obálce je svatostánek z kostela Panny Marie Matky církve v Mariboru a v knize detaily kreseb akad. soch. Otmara Olivy

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2005

ISBN 80-86715-45-0 (tištěná kniha 2005)

ISBN 978-80-7412-440-2 (epub 2022)

ISBN 978-80-7412-441-9 (mobi 2022)

Z italských originálů

Conosci il Padre? Conosci il Cristo? Conosci lo Spirito?

Lipa, Roma 1998, 1997, 1997

přeložil Josef Koláček

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 592. publikaci

Olomouc 2022

Cena 159 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Znáš Boha Otce, Syna i Ducha Svatého?

Znáš Boha Otce?

Víra v Boha Otce

„Otče náš, jenž jsi na nebesích“ – křesťanská modlitba

Křesťané vědí, že „Otče náš“ je jejich nejstarobylejší a nejryzejší modlitba. Biblické studie to potvrzují. Tím nechceme říci, že se v jiných náboženstvích nesetkáváme s myšlenkou božského otcovství. Například nejvyšší bůh Římanů má jméno Jupiter, jež pochází z Deus Pater, bůh–otec. Modlitby, které se k němu obracejí ve Vergiliově básni, jej oslovují: „Otče bohů a lidí!“ Někteří chtěli tuto skutečnost vysvětlovat starobylým kultem mrtvých předků nebo mytologiemi o božském původu vládců. Konečně všechny národy věřily, že mrtví žijí a že je-li vzpomínka na ně posvátná, budou vyzdviženi do božského světa. A tedy se dá říci, že podle primitivních věr se božstva začleňují do života kmene nebo rodiny těmi tituly, které mívala před smrtí.

I Bůh Izraele se podle Starého zákona chová k vyvolenému národu jako otec (srv. Žl 89,27; Iz 63,15; 64,7). Židé jsou vyzýváni, aby si ho vážili a poslouchali ho jako otce. Přesto se neodvažovali vzývat ho přímo modlitbou „Otče náš“, to až v pozdním údobí. A z helénistického prostředí pochází invokace, kterou čteme v Sírachovci (23,1.4): „Hospodine, Otče a vládce mého života!“ Modlitby palestinských Hebrejů v Ježíšově době, kteří nebyli tak helenizováni, zůstávaly ve starobylém způsobu – Hebrejové vyznávali božské otcovství k jejich lidu, ale nevzývali ho jednotlivě titulem „Otče“.

Z textů evangelia však vyplývá naprosto jasně, že sám Ježíš vzývá stále Boha jako svého Otce, osobně. Svatý Marek (14,36) nám uchovává slovo v původním jazyku – Abba, jak je vyslovil Ježíš ve své úzkostné modlitbě v Getsemanech. Byl to lidový výraz v dětské řeči; tak volaly děti na svého otce. Hebrejové by se neodvážili použít toto slovo v modlitbách.

Je novým zjevením, jak se Kristus stále odvolává na svého nebeského Otce. Je učením, že Ježíš má k Bohu zvláštní vztah, odlišný od ostatních lidí. Vždyť farizeové se nad tím pohoršovali, usilovali Ježíše „zabít: nejen, že rušil sobotu, ale také, že nazýval Boha vlastním otcem a stavěl se tak Bohu na roveň“ (Jan 5,18).

Jestliže pak i nás vybízí říkat „Otče náš“, uvádí nás do tajemství skrytého po staletí, do nitra božského života, na kterém se začínáme podílet. Chápali to učedníci? Na počátku si to uvědomovali málo. A když to sám Ježíš vysvětloval velmi jasně v řeči po Poslední večeři (srv. Jan 14,8n), má se za to, že hluboký smysl tajemství získal svatý Jan, který spočíval na Ježíšově hrudi. Je jisté, že vědomí této nevýslovné výsady jasně dosvědčují listy svatého Pavla Galatským a Římanům. V nich se uchovává i původní aramejský výraz: Abba! (srv. Gal 4,6; Řím 8,15). Křesťané pocházející z helénistického prostředí mu nerozuměli, proto asi vznikl dvojitý výraz: „Abba, Otče.“

Když se křesťané takto modlí, jsou si vědomi, že jejich vztah k Bohu není již „otcovský“ v neurčitém, čistě metaforickém smyslu, ale vyjadřuje neslýchané privilegium božského synovství, na němž má podíl i ten, který je vlastním Synem a který nám dává svého Ducha do srdce. A hlas božského Ducha se spojuje s naší modlitbou a dodává jí sílu, kterou pouhá lidská přirozenost nezná.

Vypráví se, že syn francouzského krále byl svým vychovatelem pokárán přísnými slovy. Klučina si však byl vědom své důstojnosti a protestoval: „Neodvážil byste se mluvit se mnou takto, kdybyste si uvědomoval, že jsem synem vašeho krále.“ Avšak vychovatel se nedal vyvést z míry: „A vy byste neměl odvahu protestovat, kdybyste si uvědomoval, že jsem synem vašeho Boha a že ho každý den oslovuji ‚Otče náš‘.“

Opravdová originalita této křesťanské invokace se ještě lépe ukazuje ve srovnání s náboženskými pojmy řecko–římského kulturního pojetí, do něhož začalo pronikat poselství evangelia.

Originalita křesťanského zjevení v řecko–římském kulturním světě

Zdálo by se, že křesťanské poselství nachází v prostředí své doby dobře připravenou půdu. Víra v jediného Boha byla přijímána stále všeobecněji. Ateismus nedávné doby je podivný jev. V dlouhých dějinách lidstva bylo několik málo údobí ateismu. Cicero tu a tam na nějakého ateistu narazil, ale divil se, že ateisté vůbec mohou existovat. Viděl, že náboženství existuje ve všech národech světa a vyvodil z toho: V čem se shodují všichni lidé, to musíme rozumně přijímat jako pravdivé.

Náboženský skepticismus byl však velmi silný i v oné době. Nepopíral Boha, ale víra v tradiční pohanská božstva už nebyla přijímána. Cicero žil v době, která už měla za sebou dlouhý vývoj řeckého a pak také latinského filosofického myšlení. A moudří filosofové jsou všeobecně skeptičtí k formám lidového náboženství. Bylo těžké věnovat víru řeckým bohům umístěným na Olymp, o nichž se vyprávěly skandální historky. Vzdělaní lidé je nepotírali, ale našli elegantní způsob, jak oficiálním náboženstvím nepohrdat. Považovali olympské bohy za symbolické zosobnění sil a přírodních živlů: blesku, řek, moře, pohlavní lásky, atd.

Byli tedy praktickými ateisty? Nepovažovali se za ně. Nevěřili náboženským mytologiím, nepřijímali existenci olympských bohů, ale byli pevně přesvědčeni, že existuje jediný nejvyšší Bůh, který dává smysl rozmanitosti, s níž se setkáváme ve světě. Jaké má mít vlastnosti? Nemůže mít lidské slabosti, o jakých se vypráví u mytologických bohů. Musí existovat jako vrchol dokonalosti, jako idea svrchované dobroty, krásy a jako nezměnitelný zákon vesmíru. Podobné názory měli na konci 18. století takzvaní „teisté“, kteří odmítali konkrétní náboženství, i křesťanství, přestože chtěli uchovat vyznávání jediného pravého Boha. Může však být jejich Bůh ještě nazýván Bohem v našem křesťanském smyslu?

Můžeme to vysvětlit příkladem z dětského katechismu. Šestiletá Markétka dostala od maminky k narozeninám krásnou panenku. Maminka jí kladla na srdce: „Starej se o ni, jako by to byla tvá dceruška!“ Po nějaké době se matka s velkým překvapením dověděla, že děvčátko hodilo panenku do kamen a spálilo ji. „Markétko, proč jsi to udělala?“ Maličká se bránila se slzami v očích: „Stokrát jsem jí říkala, že ji mám ráda, ale panenka mi ani jednou neodpověděla. K čemu by mi tedy byla?“

Není snad čistě filosofický „Bůh“ také takovou panenkou, tentokrát danou intelektuálům?

Na Východě bývaly a dosud jsou některé kláštery, které se nazývají „idiorytmické“. Nemají představeného, který by byl opravdovým opatem. Mniši jsou nezávislí, ale žijí podle společné řehole. V kostele je vidět místa vyhrazená jednotlivým mnichům. Běžně je blízko oltáře sedadlo pro představeného. V idiorytmickém klášteře tam jsou umístěna řeholní pravidla, neboť žádný otec opat neexistuje. A výsledek? Mnišská idiorytmie je považována za úpadek mnišského života. Tím více musíme považovat za úpadková náboženství ta, která nevyznávají Boha živého a otcovského.

Srovnání Boha filosofů s biblickým Bohem

K jednomu z prvních setkání pojmu Boha, jaký podává filosofie prostřednictvím intelektuálních úvah, s Bohem, kterého nám zjevuje bible, došlo v Alexandrii v Egyptě. Ve městě, jež by se dalo nazvat univerzitním, žil v Kristově době jeden z největších hebrejských filosofů, Filón Alexandrijský. V Alexandrii byl také vytvořen překlad Starého zákona do řečtiny. Tento řecký text přinesl Filón jednoho dne svým univerzitním kolegům, aby je přesvědčil, že nejen Řekové, ale i židé znají knihy moudrosti a filosofii. Neměl však úspěch. Pohanským filosofům se bible zdála být směšnou knihou kvůli primitivnímu a naivnímu pojmu Boha, jak říkali. Bůh Izraele, jak čteme v posvátných dějinách, často mění svůj názor – slibuje jednu věc, pak zaútočí na nevěrnost lidu a hrozí, že jej potrestá, ale když se lid dá na pokání a přinese oběti, nakonec se usmíří. Pravý Bůh, tvrdili filosofové, je věčně neměnný, neúčastný.

Kromě toho Bůh Izraele, jak čteme v bibli, koná zázraky, zastavuje vody moře a Jordánu. Co by znamenal takový zázrak, namítali filosofové – narušení úchvatného kosmického řádu zaručeného neúprosnými zákony.

Filón musel odpovědět na tyto závažné námitky a udělal to, jak jen uměl. Jeho argumenty lze shrnout těmito slovy: Nemůže-li Bůh konat zázraky, nemůže-li slyšet modlitby svého lidu a vyslyšet je, není to svobodný Bůh, ale neúprosný zákon. Není-li však svobodný Bůh, nebude moci být svobodný ani člověk stvořený k jeho obrazu a podobě (srv. Gn 1,26–27). A řekněme si upřímně: jaká by byla důstojnost člověka, kdyby byl zbaven veškeré svobody?

Filón měl pravdu. Bůh, jak se zjevuje ve Starém zákonu, je osoba, která jedná svobodně. Není necitelný, naopak, jeho charakteristickou vlastností je, že je milosrdný, dojímá ho bída lidu, vyslýchá modlitby, dává se usmířit pokáním hříšníků. Filón z toho vyvozuje závěr: pohanští filosofové, přestože mají Boha plná ústa, jsou ve skutečnosti „ateisté“, protože neznají Boha živého a pravého, takového, jaký se zjevil izraelskému lidu.

Věřím v jednoho Boha, všemohoucího Otce

V Izraeli se tedy uchovalo vědomí, že Bůh se chová ke svému lidu a ke každému jednotlivci jako otec, a tím je podstatně odlišný od boha mudrců tohoto světa. Vědomí této odlišnosti bylo ještě silnější u křesťanů a dostalo svůj výraz v prvním článku víry. V této souvislosti je třeba všimnout si odstínu při modlitbě Kréda. Jsme navyklí říkat: „Věřím v jednoho Boha“ a oddělujeme následující slova pomlčkou nebo čárkou. Tím způsobem se tvrdí, že je třeba věřit v Boha jako takového. A potom nás zjevení učí, že jsou v něm tři božské osoby: Otec, Syn a Duch Svatý.

V liturgiích východní církve je pomlčka nebo čárka posunuta až za dvě následující slova, takže se lidé modlí: „Věřím v jednoho Boha Otce všemohoucího.“ To lépe odpovídá situaci rodící se církve v prvních staletích. Lidé všeobecně vyznávali, že existuje Bůh, ale, jak jsme viděli, nedokázali připustit, že by byl milosrdným Otcem a že by měl možnost svobodně působit ve vesmíru. A proti nim se tedy vyznává všemohoucí otcovství Boha. Toto vyznání není závěrem intelektuálních filosofických úvah, nýbrž je článkem zjevené víry.

Povzbudivé je vyprávění z islámských apoftegmat. Vypráví se, že v době emíra Bu Muslima Marvaziho byl jeden nevinný derviš obviněn z krádeže. Byl chycen a uvržen do vězení. Nastala noc a Bu Muslim viděl ve spánku Proroka, který mu říkal: „Ó, Bu Muslime, Pán mě poslal, protože jeden z jeho přátel je v tvém vězení. Vstaň a vyveď ho ven!“ Bu Muslim se probudil a jak byl svlečen, utíkal k bráně vězení a nařídil ji otevřít. Vyvedl z vězení derviše a prosil ho o prominutí slovy: „Vyslov nějaké přání!“ Derviš odpověděl: „Ó, emíre, kdo jako já má takového Pána, který o půlnoci vytáhne Bu Muslima z teplého lůžka, aby ho poslal osvobodit mě z neštěstí? Mohl by ještě vůbec žádat pomoc od někoho jiného a mít vůči němu nějaké přání?“ Bu Muslim propukl v pláč a derviš šel po svých.

Je možné dokázat existenci Boha rozumovými důvody?

V tomto bodě se západní teologové rozcházejí s některými teology východními. První vatikánský koncil potvrdil dlouhou tradici scholastických autorů, kteří hojně rozvíjeli argumenty, aby dokázali, že Bůh existuje. „Cesty“ svatého Tomáše Akvinského se staly proslulými. Ve světě je všechno v pohybu. Odkud pochází nějaký pohyb? Vždy z nějakého podnětu. A ten další od nějakého předcházejícího atd. atd. Tvrdit, že se tak pokračuje do nekonečna, by nebylo vysvětlení, ale odmítnutí vysvětlení. Je tedy třeba předpokládat, že existuje první nehybný hybatel – Bůh. Podobný důkaz platí pro všechny jiné věci, které pozorujeme nebo o kterých přemýšlíme. Některá věc je méně dokonalá než druhá, některá více. To znamená, že na počátku je zcela dokonalé bytí, souhrn všeho dobra a krásy – Bůh.

A přesto je několik pravoslavných autorů, kteří popírají, že by tyto důkazy byly s to dokázat existenci Boha. Ta je předmětem zjevené víry, a ne logického myšlení. Jak rozřešit tento rozpor v názorech? Jde o nedorozumění. Nejprve je třeba stanovit, co rozumíme slovem „Bůh“. Označuje-li první příčinu vesmíru a lidského myšlení, svrchovanou dokonalost, jež je podmínkou každého dobra a krásy, pak v tomto smyslu lze lidským rozumem dokázat, že musí existovat. Vždyť drtivá většina myslitelů lidstva to připouští. Něco jiného je, jestliže slovem „Bůh“ chceme označovat našeho „Otce, který je na nebesích“. Boha v tomto smyslu nám zjevil Ježíš Kristus, a ten je předmětem křesťanské víry.

K přijetí víry v opravdové božské otcovství je třeba Ducha Svatého a lásky. Kvůli tomu se v byzantském obřadu jáhen před modlitbou Kréda obrací na věřící s následující výzvou: „Milujme se navzájem, abychom mohli jednomyslně vyznávat“ a následuje modlitba: „Věřím v jednoho Boha Otce všemohoucího.“

Tuto odlišnost postojů můžeme ilustrovat zajímavým faktem. V dobách ateistického režimu, který převládal ve východních zemích, byl vydán Slovník ateismu, který měl potírat nevědecké pověry. U hesla „Bůh“ byla následující definice: „Mytologická bytost, o níž její věřící věří, že vyslýchá jejich modlitby a k níž se mohou obracet ve svých potřebách. Není to tedy vědecký pojem.“

Věřící se cítili uráženi, když bylo náboženství dětem ve škole předkládáno tímto způsobem. Ale kupodivu definice nebyla tak pomýlená, jestliže to nechtěla předkládat polemickým způsobem. Protiví se nám jen slovo „mytologická bytost“, protože v současné řeči termín „mytologie“ znamená vyprávění o věcech, v které nevěříme. Ale „mýtus“ původně znamená prostě všechno to, co známe z vyprávění, co nám odhalili druzí. Vždyť tímto způsobem přijímáme víru v Boha Otce – ze zjevení církve a ne z nějakého „vědeckého“ důkazu, z čirého uvažování. Je to k jeho škodě, nebo k jeho prospěchu?

V křesťanských rodinách jsou rodiče prvními „zjevovateli“ této víry. Jeden slovenský spisovatel napsal novelu s nadpisem Komu patří slunce. Vypráví o jednom malém chlapci z velmi chudé rodiny. Ten si však neuvědomoval, že je chudý, protože žili šťastně. Objevil to až ve škole, kde ho ostatní považovali za chudého. Ptal se tedy maminky: „Proč jsme chudí?“ Maminka mu vysvětlovala: „Protože nám nepatří náš dům, protože to i ono není naše...“ Chlapec byl ohromen, protože to dosud nevěděl. Ale nakonec položil poslední rozhodující otázku: „A čí je krásné slunce?“ Maminčina odpověď ho v té chvíli učinila šťastným: „Slunce patří dobrému Bohu.“ Bylo to zjevení božského otcovství, které ho pak posilovalo po celý život.

Supervědecké poznání

Víra v Boha Otce je tedy předmětem víry, není výsledkem „vědeckého“ bádání. Tento fakt některé rmoutí. Podle mentality naší doby považujeme za pravé jen to, co lze vědecky ověřit. Věda se stala královnou v oblasti lidského poznání. Rozhoduje, co do něho má přístup a odmítá to, co není jasné a zřejmé. Podle Dostojevského podobenství si vědecký člověk staví křišťálový palác. Jako stavební materiál používá pouze to, co se dokazuje přímým pohledem očí nebo co je logickým závěrem jeho úvah. Nejasné věci bývají vylučovány, aby se předešlo nebezpečí „středověkého tmářství“. Palác se hrdě tyčí do výše a je v něm mnoho místností vyhrazených různým oborům lidského poznání. Člověk spokojený se svou prací tam jde bydlet. Na počátku je ohromen jasem, ale zakrátko se začíná nudit, protože tam nenachází ani svobodu ani lásku. Tyto dvě věci nebudou nikdy „vědecky jasné“, protože jsou osobní. Proto živé a konkrétní osoby nemají do tohoto paláce přístup.

Dostojevskij dodává ještě jinou úvahu: „Člověk podzemí“ (tak zní symbolický titul knihy, která pojednává o těchto problémech) je ujišťován, že za dvě nebo tři století věda pokročí tak daleko, že celý náš svět bude tak jasný jako že „dvě a dvě jsou čtyři“. Člověk je tím ohromen. Ale pak sklopí hlavu a ptá se: „A co v něm budu ještě dělat já?“

S veškerou úctou k vědě a s obdivem k jejím pokrokům si musíme uvědomovat její hranice. Její oblastí je poznání „věcí“, ale uniká jí poznání „osob“. Tím více pak musí věda kapitulovat před poznáním Boha, který je Otec, živá, svobodná a milující osoba par excellence. Stojíme před tajemstvím víry. Tím se nijak nezmenšuje jeho božská velikost. Důvěryplná zkušenost pravé víry v Boha není nižší než vědecké poznání, je naopak vyšší a vznešenější.

Collin, anglický liberální myslitel, potkal jednoho dělníka, který šel do kostela. Znal ho, a proto si dovolil zažertovat: „Tvůj Bůh je veliký, nebo malý?“ „Je tak velký, že se nevměstná do tvé hlavy; ale na druhé straně je tak malý, že může přebývat v mém srdci.“ Collin přiznal, že mnozí chtěli potírat jeho ateismus apologetickými a vědeckými důkazy, ale žádná z těchto úvah na něho neudělala takový dojem jako toto vyznání prostého dělníka.

Osobní poznání Boha je nad poznání věcí

V nedávné době ruský teolog Pavel Florenskij náramně trval na této distinkci: rozdíl mezi poznáním věcí a poznáním osob. Je třeba volit; v těchto dvou případech je velmi odlišné východisko. Při poznávání věcí se vychází z karteziánské zásady – jasná a vyhraněná idea, objektivní zřejmost. Co jsme viděli na vlastní oči, to nemůžeme popřít. Podobně i to, co je matematicky jisté, tvoří platný základ pro další úvahy. Z toho vyplývají logicky bezpečné závěry. Ale nelze tak pokračovat do nekonečna. A pak, chceme-li vědět více, pojmy se stávají méně bezpečnými, nejistými a nakonec se vytvářejí jen pravděpodobné teorie. Věda se neodvažuje jít tak daleko. Zůstává u toho, co je bezpečné. Buduje podle slov, která jsme přejali od Dostojevského, křišťálový palác plný krásných věcí, kam ale nesmí vstoupit tajemství, a tedy osoby.

Vždyť kterýkoliv člověk, s nímž se setkáme, zůstává pro nás tajemstvím. Nikdy nemůžeme říci, že ho bezpečně a jasně známe. Jak se tedy k němu přiblížit? Florenskij stanoví tři stupně přístupu. Prvním je věnovat mu důvěru, v jistém smyslu slepou, nijak bezpečnou, a také snad hazardní (Credo quia absurdum). Druhý stupeň se začne rozvíjet velmi brzy. Člověk, jemuž jsme věnovali důvěru, se začíná projevovat, vypráví nám o sobě a my ho začínáme chápat. Jsme tedy spokojeni, že jsme mu uvěřili a doufáme, že ho později poznáme ještě důkladněji (Credo, ut intelligam). Po určité době, delší nebo kratší, můžeme dokonce říci, že ho dokážeme chápat velmi dobře (Intelligo, quia credo). Takové vzájemné pochopení roste například v rodině, kde existuje vzájemná důvěra, láska a každodenní styk. Osoby se chápou, protože se milují.

Protože nebeský Otec je Osoba par excellence, člověk se k němu přibližuje analogickým způsobem – začíná tím, že mu věří, udržuje s ním častý styk prostřednictvím modlitby. A z tohoto vytrvalého styku se rodí láska k Bohu a údiv nad jeho tajemstvími, která se projevují v duši.

Jestliže se víra v Boha na počátku zdála skokem do tmy, nakonec se jeví jako život a světlo každého člověka, který přichází na svět (srv. Jan 1,3n).

Proslulý cestovatel Branks se vrátil po svých dlouhých cestách po celém světě do vlasti a byl přijat králem Jiřím V., který se ho ptal: „Která z věcí, jež jste viděl, byla nejkrásnější?“ Odpověď zněla: „Výsosti, byl to ten, který je Pánem světa.“

Bez víry se však Bohu nelze líbit (Žid 11,6)

Učení evangelia opakuje téměř na každé stránce, že víra je nezbytná k tomu, aby se člověk přiblížil k Bohu. „Kdo uvěří a dá se pokřtít, bude spasen; kdo však neuvěří, bude zavržen“ (Mk 16,16). Vždyť spása je v poznání Boha a bez víry zůstává Bůh nepřístupný. V dobách reformace probíhaly vášnivé diskuze mezi katolíky a křesťany pocházejícími z protestantských církví o otázce víry, která spasí. Dnes teologové obou církví uznávají, že šlo o nedorozumění vyvolaná nejasností pojmů v oné kontroverzi užívaných.

Ptáme-li se obyčejného katolíka, co míní slovem „víra“, velmi pravděpodobně nám odpoví, že jsou to pravdy obsažené v katechismu. Tak například zázraky, o nichž mluví Písmo svaté, „jsou součástí naší víry“; „soukromá“ zjevení naopak „nepatří do naší víry“.

Pro protestanty je klasickým příkladem víry Abrahám, „otec všech věřících“ (srv. Řím 4,11). Věděl toho o Bohu málo, ale měl k němu bezmeznou důvěru. Byl ochoten nejen uznat za pravdu vše, co mu Bůh řekl, ale také to hned provést. Je zřejmé, že taková víra sama o sobě ospravedlňuje a činí člověka Bohu milým.

Tyto dva aspekty víry, tedy chceme-li říci, katolický a protestantský, jsou ve skutečnosti neoddělitelné. Všiml si toho jeden z církevních Otců, svatý Cyril Jeruzalémský. Zdůrazňoval, že ten, kdo se chce přiblížit k Bohu, musí mít k němu nejprve důvěru. Ale důvěřujeme-li někomu, přijímáme jako pravdu to, co říká, to, co nám předkládá k věření. Je zřejmé, že osobní důvěra k Bohu je prvotním aspektem.

Taková byla Abrahámova víra ve Starém zákonu. Neměl to snadné. Aby šel cestou Pána, musel opustit svou zemi, svou vlast, což v tehdejší době znamenalo zbavit se veškeré společenské bezpečnosti. Proto se také stal kočovníkem a měl naději na novou vlast, kterou mu Bůh slíbil. Základním bodem příslibu byla idea, plán, že se stane otcem nového velkého lidu. Nicméně on i jeho žena stárli a stále neměli děti. A když se pak narodil přislíbený syn, Bůh žádal, aby ho obětoval. Tomu sám Bůh zabránil až v poslední chvíli. Výsledek těchto zkoušek byl zřejmý – jistota, že Bůh je věrný, plní své přísliby a že jedinou jistotou v tomto světě plném zmatků je mít k němu důvěru.

Jiným příkladem velké víry ve Starém zákonu je David. Poslední z poslední izraelské rodiny, po léta uprchlík ze své vlasti, se má stát králem a zakladatelem dynastie. S důvěrou v Boha toho dosáhl a porazil všechny nepřátele, dokonce i ty z vlastní rodiny. Stalo se však něco horšího. Bůh zůstal věrný, o tom se David mohl přesvědčovat na každém kroku. Avšak David sám věrný nezůstal. Dopustil se cizoložství a spáchal zločin tím, že dal zabít Uriáše. Avšak objevil, že si může uchovat důvěru v Boha tím, že koná pokání a vyzná svůj hřích. Boží věrnost se pak zjevila tím, že budoucí Spasitel světa vzešel z jeho rodu.

Prostřednictvím takové víry, stojí v listě k Židům (11,33–34), lidé dávných generací přijali dobré svědectví: „Vírou zvítězili nad říšemi, konali spravedlnost, dosáhli toho, co jim bylo slíbeno, zacpali tlamy lvům, uhasili prudký oheň, unikli ostří meče; ačkoli byli slabí, dosáhli velké síly, osvědčili se jako hrdinové ve válce, obrátili cizí vojska na útěk.“

Začíná-li Starý zákon otcem všech věřících, Abrahámem, na počátku Nového zákona je víra Marie, „blahoslavené, která uvěřila“ (srv. Lk 1,45). Ani pro ni to nebylo snadné. Příslib, že se stane matkou Spasitele světa, jí sděluje archanděl, Ježíšovo narození je doprovázeno zpěvem andělů a klaněním mudrců z Východu. Ale pak následují dlouhá léta šedivé všednosti života v Nazaretu bez zázraků a bez zvláštních Božích znamení a nakonec apoštolské poslání Mesiáše končí odpadem části jeho lidu a potupným křížem. Někteří církevní Otcové se domnívali, že Madona prožívala pod křížem pokušení pochybností, ale právě na Kalvárii se naučila poslednímu stupni moudrosti, totiž moudrosti kříže, to je pevné důvěry také tváří v tvář smrti a zdánlivé opuštěnosti ze strany Boha.

A kolik příkladů důvěry v Boha nacházíme v životě světců! Spravedliví Starého zákona objevili, že Boha Izraele charakterizuje to, že je „věrný a milosrdný“ a že „jeho milosrdenství je věčné“ (srv. Žl 135). Nový zákon nás ujišťuje, že se zjevuje jako otec, jehož prozřetelnost se vztahuje na všechny a na všechno.

Svatý František Saleský dobře zaznamenává rozdíl mezi výlučným a téměř sobeckým úsilím o dokonalost a jiným, které je motivováno rozhovorem s Bohem. Vysvětluje to tímto příkladem: Když se nějaká dívka dívá do zrcadla a obdivuje, jak je krásná, je to marnivost. Ale když dělá totéž, aby se líbila svému snoubenci či manželovi, není to marnivost, ale láska. Tak se má duše dívat do zrcadla svého svědomí, aby nezůstala uzavřena sama do sebe, ale žila s jedinou myšlenkou – líbit se věčnému Bohu.

Boží prozřetelnost

Otcovská prozřetelnost Boha nás osvobozuje od temných sil osudu

Bůh stvořil svět. Katechismus dodává: „A uchovává jej a řídí.“ Teologové tvrdí, že uchovávání světa je pokračováním stvoření. Je totiž nemyslitelné, že by Bůh mohl stvořit svět a pak jej ponechat jeho osudu. Působí v něm stále prostřednictvím své prozřetelnosti. Být prozřetelný znamená starat se o svět a mít za něj, a zvláště za lidi, zodpovědnost. Tento fakt nás má zbavit obav a škodlivých starostí.

Primitivní člověk se obává bohů a zlých duchů. Snaží se je usmířit prostřednictvím darů a vyhýbat se jim. Věda a kultura nás osvobozují od pověrečného strachu před tajemnými zlými bytostmi. Ale věda vyvolává nový strach. Ukazuje nám bezmocnost člověka před neúprosnými a neměnnými zákony přírody. Ve velkém mechanismu vesmíru se člověk cítí jako malé kuřátko, které může každou chvíli zašlápnout krok zlého osudu. Ke konci řecko-římského údobí, kdy se olympští bohové stali jen symboly přírodních sil, dostala neúprosnost přírodních zákonů zvláštní název – osud, fatum (z toho je pak odvozen „fatalismus“). Existovalo lidové úsloví, že proti osudu bojují marně i bohové. Co je „osudově určeno“, tomu se nelze vyhnout. Osud je zákon světa, je neměnný jako dráhy hvězd na obloze. Nezůstává nám nic jiného, než se smířit s osudem, nebo, jak říkávali astrologové, podřídit se pohybům nebeských těles.

V antickém světě byla astrologie velmi rozšířena. Argument uváděný v její prospěch zněl takto: „Co je dokonalé, je příčinou toho, co je méně dokonalé; pravidelný oběh hvězd na obloze je mnohem dokonalejší než lidský život plný rušivých prvků. Proto se lidský život musí podřídit postavení hvězd.“ „Astrologové“ se považovali za odborníky v umění uhádnout, které postavení hvězd je příznivé pro ty které lidské akce.

Církevní Otcové psali tedy polemiky Proti osudu (titul jednoho traktátu sv. Řehoře Nysského) nebo o Boží prozřetelnosti (například Theodoret z Kyrru). V přírodě existují nevyhnutelné zákony, je zbytečné to popírat. Avšak za nimi, v hlubině božského života, existuje Ten, který má v rukou všechno a který nám nařídil, abychom ho oslovovali „náš Otče na nebesích“, který živí ptáky a odívá květiny (srv. Mt 6,30) a který nás ujistil: „Proste, a dostanete“ (Mt 7,7).

Svatý Ignác z Antiochie, učedník svatého Jana evangelisty, zdůrazňuje v jednom ze svých listů, že mudrci od Východu hledali Ježíše narozeného „pod jednou hvězdou“, ale nakonec objevili, že hvězda musela přijít tam, kde se narodil, tedy poslouchat toho, který je pánem hvězd. Tím byla zrušena astrologie. Svatý Řehoř Nysský diskutoval s jedním filosofem fatalistou. Rád připustil, že dokonalejší je příčinou toho, co je méně dokonalé. Bylo by však velkým omylem věřit, že planety bez inteligence jsou dokonalejší než svobodný člověk stvořený k obrazu Boha, krále vesmíru.

Jeden z nejstarších obrazů Krista, řecky Pantokratór (všemohoucí, který má všechno v rukou), představuje Krista na císařském trůnu, pod jeho nohama někdy bývá namalována duha. Duchovní smysl je napomenutím: Nebojte se lidí, ani mocných, vždyť já vládnu lidské společnosti; ale nebojte se ani přírodních sil, jsou pod mýma nohama.

Fridrich Veliký, pruský král, jednou navštívil vesnickou školu. Právě probíhala hodina zeměpisu. Učitel chtěl ukázat králi, co jeho chlapci znají, a proto se jich ptal: „Kde leží naše vesnice?“ „V Prusku.“ „A kde leží Prusko?“ „V Německu.“ „A kde leží Německo?“ „V Evropě.“ „A kde leží Evropa?“ Jeden žák odpověděl s malým zaváháním: „Na zeměkouli.“ Král si všiml jeho zaváhání a zeptal se: „A kde leží zeměkoule?“ Tentokrát chlapec odpověděl rozhodně: „V rukou Boha.“ Po takové odpovědi se už král neměl nač zeptat.

Osvobození od vnějších i vnitřních nepřátel

I když tehdy ještě nebylo zjeveno tajemství Nejsvětější Trojice, zdůrazňuje Starý zákon téměř na každé stránce otcovskou péči Jahveho o svůj lid. „Cožpak může zapomenout žena na své pacholátko, neslitovat se nad synem vlastního života? I kdyby některé zapomněly, já na tebe nezapomenu“ (Iz 49,15). Vždyť Izrael neustále potřeboval takovou ochranu, neboť byl malým národem mezi velkými mocnostmi té doby a byl neustále vystaven útokům nepřátel. Jen Bůh, jak vyznává Zachariášův hymnus Benedictus, „zachránil nás od nepřátel, z rukou všech, kdo nás nenávidí. Slitoval se nad našimi otci, rozpomenul se na svou svatou smlouvu, na přísahu, kterou se zavázal našemu otci Abrahámovi: že nám dopřeje, abychom mu beze strachu a vysvobozeni z rukou nepřátel zbožně a spravedlivě sloužili po všechny dny svého života“ (Lk 1,71–75).

Boj s nepřáteli je stálým námětem Starého zákona. Existence Izraele závisela na vítězstvích na bojištích. Křesťanští autoři pochopili hned od počátku, že je třeba vysvětlovat tyto úryvky symbolicky. I křesťanský život předpokládá neustálý boj. Nepřáteli však nejsou jiné národy. Jsou to vnitřní nepřátelé – ďábel, jeho pokušení a špatné myšlenky, které zaplavují mysl a chtějí se usadit v srdci. Moderní psychologové se snaží léčit lidi, kteří si stěžují na svá utrpení způsobená psychickými potížemi. Často jsou používány velmi složité kúry ke zmenšení anomálie návalů vášně. Na druhé straně bývají i těžké zločiny omlouvány prohlášením, že psychická slabost bývá často tak velká, že člověk nedokáže odolávat pokušením. Avšak i psychologové uznávají, že k léčení takových pacientů je nezbytně nutné nabytí důvěry v sebe a v druhé.

Možná se zapomíná, že první křesťanští mnichové byli velkými odborníky v této oblasti a že nám písemně zanechali cenné rady týkající se „rozlišování duchů“ a boje „proti špatným myšlenkám“ a pokušením všeho druhu. Nepopíratelným dogmatem v této látce je víra v Boží prozřetelnost, která nikdy nedopustí, aby byl člověk pokoušen tak mocně, aby jeho přirozenost spolu s milostí byla tak oslabena, že by nebyl s to odporovat zlému, které se snaží dobýt srdce každého.

Jeden asketa syrského původu, Pseudo-Makarius, píše, že se mýlí ti, kdo si představují ďábla jako obra, před nímž jsme jako malí trpaslíci. V nejhorším případě, říká týž autor, můžeme připustit, že démon je bojovník stejně silný jako my, avšak zároveň se bojí těch, kteří volají o pomoc k Bohu.

Svatý Antonín opat na počátku svého pobytu na poušti nesmírně trpěl od ďáblů a klesal na mysli. Ale nakonec objevil, že nepřátelé vedou všechny útoky jen ve fantazii, ve „vášnivé části“ našeho „já“ a že mysl se jich dokáže zbavit, pokud prosí: „Bože, přispěj mi na pomoc!“ Před chvílí zmiňovaný Pseudo-Makarius říká, že úskočná špatnost napadá jen periferii „vnitřního města duše“, ale vnitřní hrad našeho s Bohem spojeného srdce je pro něj nepřístupný, pokud mu svobodně neotevřeme. I svatá Terezie z Avily obdivuje pevnost tohoto „hradu nitra“, který se stal příbytkem Boha a je jím chráněn.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znáš Boha Otce, Syna i Ducha Svatého?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.