text

EDGAR ALLAN POE

HAVRAN A JINÉ BÁSNĚ

PŘEKLAD JAROSLAV VRCHLICKÝ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2022

1. vydání

ISBN 978-80-88487-01-2 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88487-02-9 (online, MOBI)

www.artispraha.cz

Obsah:

Havran

Lenora

Hymnus

Sloky Heleně

Kolosseum

Heleně

Své matce

Zvony

Annabel-Lee

Eulalie

Ulalum

F—S. S. O—D.

Spící

Očarovaný palác

Ostrovu Zante

Zem snů

Město v moři

Někomu v ráji

Eldorado

Údolí neklidu

Sen ve snu

Ticho

Červ dobyvatel

Pro Annie

Svatební Balada

Israfel

F…

Já nedbám…

M. L. S.

Jezero

Duchové mrtvých

Země vil

M. L. S. 2

HAVRAN

V půlnoci kdys v soumrak čirý

chorý bděl jsem sám a sirý,

nad věd zapomněných svazky

starými jsem skláněl líc —

Skoro schvátilo mne spaní,

an ruch lehký znenadání

ozval se jak zaklepání

na mé dveře — a zas nic.

„Návštěva to,“ pravím k sobě,

„klepá na dveře, víc nic —

pouze to a pranic víc.“

Jasně pamět má mi praví:

Prosinec byl mrazný, tmavý,

mroucích uhlů reflex žhavý

odrážel se od dlaždic.

Toužil jsem po kuropění,

marně hledal těchy v čtení,

na Lenoru zapomnění,

andělů již na tisíc

zářnou děvu ‚Leonora‘,

andělů zve na tisíc —

Zde již nemá jména víc.

Purpurné se clony hnuly,

hedvábem svým zavzdychnuly,

plní se a vlní mysl

bázně také neznajíc;

takže srdce si dodávám:

„Návštěva,“ si předříkávám,

„o vstup žádá,“ — v útřest vstávám —

„bloudí u mých okenic, —

návštěva…“ — si předříkávám —

„ždá vchod u mých okenic, —

to je to – a pranic víc.“

Nabyla má duše síly,

neváhal jsem ani chvíli:

„Pane,“ děl jsem, „nebo paní,

nemyslete na to víc;

pravda jest, mne zmohlo spaní,

neslyšel jsem znenadání

vaše lehké zaklepání

na své dveře, věřte, víc

nebyl jist jsem, že vás slyším —“

Otevru své dveře — nic —

Venku tma a pranic víc.

Dlouho do tmy patřím snivý,

stojím, duše má se diví,

v strachu sny si, jaké nikdo

neměl ještě, spřádajíc.

Ticho kolem nezrušeno;

leč v tom tichu jedno jméno,

‚Leonora‘, vysloveno

šeptem znělo a víc nic.

Já je šeptal: „Leonoro!“

echem znělo zmírajíc —

Pouze to a pranic víc.

Nazpět v komnatu se vracím,

žhavou duší v sny se ztrácím,

zas to slyším zaklepání

hlasněji než dřív a víc.

„Jistě,“ pravím, „jistě kdosi

klepá v okně, o vstup prosí,

podívám se na to, cosi

straší u mých okenic —

Ticho, srdce! Vyšetřit chci

taj ten u svých okenic. —

To je vítr a nic víc.“

Otevru své okno rázem,

vířivým tu letem na zem

snesl se a kráčí Havran

statný, jakých není víc;

nevšim si mne trochu ani,

nestanul, dál bez váhání

kráčel, jako pán či paní,

tak měl přitom vážnou líc.

Nad Pallady vletěl sochu

nad dveřmi, měl vážnou líc —

Vzletěl, used, a nic víc.

Ebenový pták ten v zjevu

obřadném tak, v přísném hněvu

do úsměvu trochu zjasnil

moji truchlou, smutnou líc.

„Ač máš chochol ostříhaný,“

děl jsem, „nejsi sketa planý,

stará šelmo z Noci brány

břehem jejím těkajíc,

rci své panské jméno v Pekle

břehy Pluta těkajíc!“

Na to Havran: „Nikdy víc!“

S žasem na toho zřím ptáka,

nemehlo, jak jasně kdáká,

ač z té jeho odpovědi

nemohl jsem si vybrat nic. —

Však to dlužno uvážiti,

zřídka se to stane v žití,

ptáka že je možno zříti,

jenž by sletěl z okenic,

ptáka nebo zvíře, které

na sochu si sedajíc

zvalo by se: ‚Nikdy víc!‘

Pták na klidné soše seděl,

pouze jedno slovo věděl,

jeho duše v něm jen byla

jiné řeči neznajíc.

Neřek více slovo jiné,

nezčeřil své peří stinné,

až já zavzdych: „Tak vše mine —

druhů měl jsem na tisíc,

i ten zítra opustí mne

Nadějí jak na tisíc.“

A pták pravil: „Nikdy víc!“

Vhodnou řečí tou když zrušil

kolem ticho, já jsem tušil:

Bohatství to jeho celé,

neví chudák dál již nic;

jistě stihla jeho pána

Osudu za ranou rána,

takže duše jeho štvána,

v refrén jeden zoufajíc

pohřbila svou všecku Naděj,

v truchlý refrén zoufajíc,

v refrén: „Nikdy, nikdy víc!“

Posud Havran ve svém zjevu

žal můj měnil do úsměvu,

lenošku teď posunul jsem

k dveřím, k soše, jemu v líc;

zvolna klesám do sametu,

duma dumu stíhá v letu,

v myšlenkách mi sjede z retů:

„Šelma ta, zlo zvěstujíc,

co chce příšerná a šerá

šelma ta zlo zvěstujíc,

krákající: ‚Nikdy víc!‘“

V domněnky jsem upad zcela,

duše má se zamlčela,

zřítelnice ptáka zřela

v srdce moje hárajíc;

zvědět víc má chuť se nesla,

skráň má pohodlně klesla

v měkký samet mého křesla,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Havran a jiné básně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.