Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hladomra

Samo Tomášik

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zuzana Babjaková, Zdenko Podobný, Petra Pohrebovičová, Katarína Janechová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0812-0

￼

Pôvodná publikácia

Samo Tomášik. Ohne na Muráni. Tatran. Bratislava 1971. 548 s. Dr. Milan Pišút zostavil a napísal doslov. Zlata Dônčová textologicky pripravila a napísala bibliografické poznámky a vysvetlivky. Jozef Nižnanský textologicky pripravil a napísal bibliografické poznámky a vysvetlivky. Daniela Lehutová. rediguje. Viera Surová, zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Pri textovej úprave zasahovali sme v slovníku len v nevyhnutných prípadoch, keď sa viaceré tvary vymykali už z rámca vtedajšieho spisovného jazyka.

Hladomra. Povesť z tatárskych časov. Orol tatránsky II, 1846, č. 44, 45. (Faksimile originálu vo vydaní Novinárskeho študijného ústavu v Bratislave, SVPL 1956.)

Hladomra. Povesť z tatárskych časov. (Úryvok, III. a IV. kap.) Čítanka pre VI. tr. slovenských gymnázií a pre učiteľské akadémie. Štátne nakladateľstvo, Bratislava 1941, str. 242 — 246.

Z čias tatárskeho vpádu čerpal aj Viliam Pauliny-Tóth v povesti Tatársky plen (1867).

I

Zahučali hory, hej, zahučali tie gemerské hory a zelené háje pod okrúhlym Kohútom. A prečo? Ďurko Kalina hral na fujare. Ďurko Kalina? Preto sa tak utešene cez hory a doly niesol zádumčivý hlas pastierskej fujary, bo od Kalinu lepšie žiaden šuhaj nevedel zahrať na fujare. A teraz práve tak smutne, a predsa tak milo zapískal, že aj koziny, ktoré pásol, naňho sa obzerali, aj Dunaj, Tisa a Šajov, verní strážcovia jeho stáda, ticho ležiac na pána svojho smutno sa ohliadali, akoby o jeho žiaľoch vedeli. Iba Janko Sokol, priateľ jeho, krútil hlavou, zíval, a šuhaj súc veselý, vykycol mu fujaru z rúk, zavolajúc:

„Čože už toľko preberáš na tých dierkach a tak dúchaš do tej píšťaľky, akoby si plakal za tým slncom, čo sa tam chýli na vrchy muránske? Azda ti počarili, že tylo tak ovesuješ a do zeme hľadíš, akoby si nemal dobré svedomie, a keď tú plačlivú fujaru do ruky vezmeš, to už piesňam nieto konca-kraja — lenže jedna ako druhá — smutná, žalostná ako na pohrebe.“

Kalina, krásny to šuhaj Gemerčan, s dlhým nožom za opaskom, pohliadne na fujaru, v krovine ležiacu, pohliadne i na Sokola a ruku položí na nôž — ale akoby mu dačo cez myseľ mihlo, podá ruku Sokolovi a pýta sa ho, čo chce.

„Zahraj mi, bratko môj, veselú na gajdách, nech sa potešia a ozvú tie doliny pred nami a ja si zaskočím, ako sa na sedemnásťročného šuhaja svedčí.“

Ďurko neodpovedá, ale berie gajdy pod pazuchu.

Ej, gajdy, gajdy — keby vás nebolo, čože by tí naši valasi robili? Čo je pre boháča nádhera, to sú pre valacha gajdy; čo pre skupáňa lisk zlata, to sú pre valacha gajdy; čo je rybe voda, hviezde belasé nebo, milému milá, to sú valachovi gajdy. Keď sa ich hlas ozve, tenká píšťalka drobnými dierkami taký hlások pustí ako slávik a hrubohlasý roh zaduní ako zemetrasenie — vtedy zahrajú žilky aj v odpoly mŕtvom valachovi, nevoľky sa natriasa i nadvihuje, v očiach mu slzy zaiskria, a keď ešte pohárom vína krv pobúri, pobozká i gajdoša, i oloveného capa na gajdách. Tak sa rozihral Sokol, keď Kalina zanôtil na gajdách.

Vtom naraz prestane dunieť roh a skackať ruka po dierkach.

„Hop, čo to? Varuj!“ volá Ďurko.

A psi už skákali s nadurenou srsťou a ušima strihajúc pomedzi kozy, prosto do húšťavy; kozy splašene začali bľačať, zbehli sa dohromady a trasúc sa na celom tele, v tú stranu sa obzerali, kde psi skákali. Kalina hodí gajdy, pochytí valašku a jedným skokom hybaj do chrasti. Pri potoku našiel troch psov, ktorí okolo rozdriapanej a z krvi vycicanej kozy strašlivo zavýjali; iba hore grúňom bolo počuť, ako všetko chrapští a skala sa rúca pod skokom ozrutného medvediska. Psi pobehli za ním, vrátili sa, vyplazovali jazyky, sekali zubmi a zavýjali strašlivo, až sa len tak ozývala Kozia dolina široko-ďaleko.

*

Či ste videli dievčinu, ktorá temné čelo vyjasní a milostným okom pozrie na šuhaja? Tak viete, aká je Chyžnianska hoľa, keď sa po jej poľanách na svite prvý raz zaligoce jasné slnko. To je radosť! Piesne vtáčat lietajú od hája do hája a škovránok nesie rannú chválu do vysokého neba. A na poľane stojí koliba. V nej chrápe starý Kubo, bača, akoby sa už na to bol narodil — žinčicu miešať a syr zberať. Sokol sa vystieral a preťahoval ešte neďaleko košiara a Kalina už chodil dokola a potichu sa sám so sebou rozprával. Vtom zahvizdne bača pred kolibou a Dunaj, Tisa a Šajov prihrmia k nemu, chvostmi krútiac, líškajúc sa starkému, lebo vedia, že starý Kubo za jedno obliznutie ruky dá psovi aj svoj poludienok. Ale teraz je holá jeho hlava dákosi v ohni, kopne Tisu nohou, zakľaje a stúpa ku košiaru.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

I