Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Oštep a meč

Ferko Urbánek

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zdenko Podobný, Daniel Winter, Katarína Tínesová, Zuzana Babjaková, Lucia Muráriková, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0811-3

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Ferko Urbánek. Oštep a meč. Spolok sv. Adalberta (Vojtecha). Trnava 1912. 125 s.

Bibliografické poznámky

Oštep a meč. Povesť z časov kráľa Mateja Spravedlivého.

Napísal Fr. Urbánek. S povolením cirkevnej vrchnosti vydal Spolok sv. Adalberta (Vojtecha) v Trnave.

Nihil obstat. Joannes Donoval — censor.

Imprimatur. Ludovicus Rajner — Eppus, Vicarius generalis.

Strigonii, 16. Julii 1912.

OŠTEP A MEČ

Povesť z časov kráľa Mateja Spravedlivého.

Vlasť naša je rozkošnou, bohatou panorámou pôvabných krás čarovnej prírody. —

Jedným z najzaujímavejších jej krajov je čarokrásne Považie.

Pohneš-li sa hore Váhom alebo sa pustíš dolu Váhom, na jeho pravom i ľavom brehu spatríš prekrásné obrazy krajiniek. V ních dediny, mestá, záhrady, sady, polia, háje, lesy, úbočia, doliny, úvaliny, stráne, poľany, vrchy, ktorých temená, obrovské skaliská, v oblakoch sa tratia. Na týchto sú opustené orlie hniezda, vidno sboreniská starých hradov, pamiatku dávnej hrúzoslávy v malebných skupeninách.

A čím sa viac noríš v krásy tohoto báječného kraja, tým viac pokúša ťa myšlienka, ako to tu mohlo vyzerať pred pár sto rokmi, keď pyšno vypínajúce sa tieto hrady skvely sa ešte neporušené vo svojej sláve.

Môj Bože, vtedy to tu ináč vyzeralo, ako teraz. V tom čase tu toľko lesov bolo, že ich ľudské oko prehliadnuť nevládalo a jestli v nich dajaký pútnik zablúdil, nuž ťažko starovekým ráždim, húštinou prerazil, ba mnohoráz aj únavou vysilený zahynul, padol v korisť divej zvery.

Na neprístupných skaliskách nebotyčných vrchov vypínaly sa viacerou ohradou pevných múrov chránené rytierske hrady, pozerajúc hrdo dolu na dvory, dediny a územia im prislúchajúce a právom panštiny im podriadené. — V hradoch týchto býval čulý život. Veselé zábavy, šermovanie, veľké, hlučné hody, poľovky boly tam na dennom poriadku. Mnohé z týchto hradov bývalý však i postrachom nielen okolia a kraju, ale i zahraničia. Ich majitelia, páchatelia zbojstiev, vysielali z hradov svojich tlupy zbojníkov do susedných vidiekov, do ďalších krajov uhorskej vlasti, ba aj do Moravy a Sliezska, — ktoré plienily statky, lúpily, rabovaly a pri tom najdesnejšie výčiny hrozných ukrutností páchaly.

Mnohé však z hradov Považia boly dejišťom najvážnejších dejov našej vlasti a poskytly neraz v búrnych časoch ochrannú skrýšu samým panovníkom a korune krajiny uhorskej.

Časy tie sa pominuly. — Lesy pomaly vyrúbali a miesto nich povstaly ľudnaté osady, dediny a polia. — Hrady sa sborily, pyšné ich rody vymrely a sláva ich v príšerných rumoch odpočíva a len kde tu čierne zrúcaniny k nebu strmia, aby potomkov na minulé, dávne časy upamätovaly. —

Stá rokov od tých čias minulo, a ľud na Považí mnohou povesťou, ktorá s rodu na rod prechádza, oživuje drievné časy rozkvetu starých hradov.

Dovolíš-li milý, čitateľu, zavediem ťa takouto povesťou na sborenisko hradu: „Povážska Bystrica“ —

Hrad „Povážska Bystrica“, ináč „Bystrické Podhradie“ stojí v rumoch na ľavom brehu Váhu, na vysokej, strmej skale pohoria Javorníka, ponad Považským Podhradím, kaštieľom, ktorý volakedy Szapárymu prislúchal a teraz je majetkom baróna Poppera. —

Roku 1458 kráľ Matej obdaroval hradom týmto i so všetkými k nemu patriacimi príslušnosťami Ladislava z Podmanína za dobré, v boji preukázané služby. — Hovorí sa, že Ladislav z Podmanína ako kapitán pri boku Ladislava Huňada bojoval a mu pôžičkou 12 zl. pomohol.[1]

Hrad Bystrica, ktorý dlhšiu dobu stál neobydlený, ožil s novým majiteľom, jeho rodinou a služobníctvom. Zvlášte synovia nového majiteľa: Ján, Michal a Štefan Podmanický z Podmanína starali sa o udržanie veselého, labužníckeho, ba, možno smelo riecť, roztopašného života na darovanom hrade. Na svoje veselé, hlučné zábavy pozývali vždy aj svojich priateľov a priateľky, známych a známe, slovom mládež zo zemianskych, na okolí Bystrice bývajúcich rodín. Ale zo všetkých týchto priateľov najčastejším hosťom na hrade bystrickom býval Imrich Šulovský, potomok starodávnej rodiny zo Súlova, ktorej ešte pod Arpádovci vraj patril hrad Súlov, stojací na vysokej skale medzi Hríčovom a Košecou.

Súlovský bol muž v najkrajšom kvete, asi tridsať ročný, statnej postavy, driečnej počernej tváre, prívetivý a milý, ba pútavý v obcovaní s tými, na ktorých mu záležalo. Proti podriadeným a obecnému ľudu bol ako aj jeho vrstovníci odmeraným, neprístupným, ba pyšným, zakladajúc si veľa na starom zemianstve svojho rodu.

Pospolitý ľud, vidiac ho tak často jachať na bystrom vraníku hore Váhom ku prievozu, povrával si, že iste bude onedlho veselie hore v zámku, lebo ten čierny súlovský orol akiste uchytí tú sivú holubicu, Blanku, a zavlečie ju na končiare skalísk do svojho hradu. —

Blanka bola ďalšia príbuzná Podmanickovcov, ktorí ju čo sirotu k sebe pritúlili. Bola ona driečna dievčina, ktorú pre jej nežnú povahu a dobrosrdečnosť služobníctvo svojím dobrým anjelom menovalo. Súc miláčkom starého Podmanického, nejednu milosť vyžiadala odsúdencom a pred hroznými následky hnevu — ktorý jeho prchká povaha často vyvolala a vrodená popudlivosť neraz až k najohnivejšiemu výbuchu roznietila — láskavou prímluvou mnohú rodinu, ba celé dediny zachránila. Starý Podmanický nebol zlý človek — oveľa horší boli jeho synovia — len bol veľmi prchký. V tom okamžení, keď sa rozhneval, bol by svojho protivníka preklal a beda tomu, kto by sa bol osmelil jemu v tom čase slovo preriecť alebo sa k nemu priblížiť. Jedine Blanka ho smela a vedela utíšiť, jedine ona — slabá, nežná deva — vedela tohoto rozdráždeného ľva v tichého baránka pretvoriť. Keď toto služobníctvo častejšie pozorovalo, začalo rozmanité bájky skladať o rodinnom pomere Podmanickovcov ku Blanke. A tak dlho naliehali na staručkého kastelána, ktorý najlepšie znal rodinné pomery panstva, (bo od svojho detinstva stál v jeho službe), až on jednému z nich raz pošepol, že Blanka je dcéra milenky starého Podmanického, ktorú mu rodičia nedovolili za ženu vziať, ktorú on však nad svoj život miloval. — „Starý pán bol už ženatý — rozprával — a predsa nevedel a či nemohol starú lásku zabudnúť. No konečne sa i jeho bývalá milenka vydala, ale akosi nie uspokojive. Nespokojnosť ich manželského stavu zakladala sa vlastne na tom, že dlho nemali detí. A nenie divu, bo manželstvo bez detí je nebe bez anjelov. Jeho doma nič netešilo a bažiac po sláve, vybral sa do boja, kde miesto slávy našiel smrť. Žena jeho žialila za ním veľmi, tým viac, že cítila sa od neho matkou i bolelo ju, že konečne vyžiadané dieťa nebude mať otca. So slzami privítala svoju malú sirôtku na svet a keď po uplynutí štyroch týždňov, po silnej triaške cítila, že nevoľné dieťa ztratí aj matku, záveťou zanechala jediný svoj poklad svojmu najlepšiemu priateľovi z mladých čias, Ladislavovi Podmanickému.

Tento, vediac, jaká žiarlivá je jeho žena na prvú jeho lásku, aby udržal pokoj v dome, zariadil vec tak, že ona malú Blanku čo sirôtku po ďalšej príbuznej prijala, k srdcu privinula a sťa vlastnú dcéru láskou, pečlivosťou ošetrovala a vychovala. Konečne si natoľko zamilovala malé dievčatko, že prosila muža, aby ju za vlastnú prijal — adoptoval — a rodným menom obdaroval. Žiadosť túto majiteľ hradu s radosťou vyplnil. — Od tedy nosí Blanka meno Podmanických; domáci ju držia za príbuznú, cudzí však za vlastnú dcéru. Beda však keby hradná pani raz na toto tajomstvo prišla! Úbohá slečna musela by okamžite hrad opustiť, vyhnala by ju, možno, dosť nešetrným spôsobom. Ale i tomu, kto by tajemstvo toto odokryl, by sa dobre neviedlo. Krutý hnev starého pána by ho zaiste hrozne ztrestal, možno i o hlavu zmenšil. — Preto ticho stým! „Nepodpáľ, nezhoríš!“, dokonal kastelán svoju rozprávku a na jeho tvári objavil sa výraz nevôle, znak, že ho to samého mrzí, že sa po toľkých rokoch raz prenáhlil a tajemstvo odhalil, ačpráve sväto sľuboval, že tajomstvo mu sverené nikomu nesdelí, ale so sebou do hrobu vezme. —

Tým sa starý kastelán, nakoľko-natoľko utíšil a k lepšiemu vlastnému uspokojeniu poznamenal: „Dlho to už nepotrvá, čo mladý Súlovský odvezie švarnú Blanku na svoj skalnatý hrad a potom už odhalenie tajomstva nikomu neuškodí. Len aspoň za ten čas, kým je vtáča v hniezde, netreba straku na kôl vešať. Veď to už dlho nepotrvá.“ — Tak mysleli všetci na hrade, tak myslelo okolie a tak mysleli aj hradní páni sami, počnúc od hlavy rodiny až po samú Blanku. A preto boli prívetiví a láskaví oproti Súlovskému, povoliac mu voľný vchod do hradu v každom čase. —

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Oštep a meč