Prozatím

PŘÍBĚHY Z ČASŮ MAMUTÍCH HŘÍDELÍ

Vít Kremlička

SOUMRAK

(památce Neznámých)

Tam za zmizelým pomníkem prastarý potkan tkal

přehoz rozjetému hlemýždi, který znal...

Dštivá noc rosu prýštila na hlemýžďův hrob,

který se dneška nedožil a z včerejška byl trop...

Mlžina syrá stoupala k nebeské kobce

kterak pozemská ofěra rubášů pletce...

MODLITBA

Vždy novou formu dáváš mi,

ač drcený jsem smrtí,

tak láskou do světla vstupuju,

znovu se k tobě vracím.

Že často k tobě vstupuji,

Bože, řádně jsi mě vytvořil,

mršinu kosmem oděnou!

JEPICE V JARNÍ PLÁŠTĚNCE

První rybářice s opálovýma očima

Jepice

Shodila plášť nekonečného zrození

A v dešti

Stála na listu ostřice.

Co čekáš a co vzpomeneš?

PRALESNÍ MOTÝLI

Že prý se máte zastavit ve skladu, on pro vás něco má:

Kolkované doutníky! Picí kvapky! í-á kvalita!

Bahno, bahno,

tulení tlamo.

Copak jsme zakotvení jenom pro minulost?

Neznámému tělu. Neznámému vzduchu, neznámému slovu,

Uličnímu prachu, vápnu domovních zdí,

Betonovým bunkrům, pakárnám,

ledovým samotkám...!

Tady padnu

Jako duhový motýl čistého nebe reflektorem sražený

do suchého trávníku

A odnese mě polední světlo s nářkem: Tak velkorysý letec!

ráz na ráz.

ZAN

Sám jseš

Ve chvíli

Nekonečných samot

A třesků

Na opuštěných

Stanicích do rozbřesků.

TABÁKOVÝ RYNEK

Bůhvíco jíme, spolu se probouzíme, máme společný vzduch

A společná slova. Neskutečné dni a noci! Myšlenek nedbáme, aniž je

Hledáme na tabákovém rynku, kde snesl se úlomek měsíce

— buď Ve šťastnou chvíli zde!

Kde nad šedovlásky

obloha přetřásá pápěří,

tam zůstává a kliďánko stárne jako

věčná holubice.

Kdovíkde spíme, ke dnům se probouzíme,

myšlenek nedbáme jak popelavé holubice z mraků.

DNOVÉ ZDEJŠÍ

Kdysi lidé po zemi chodili,

fajfky slavnostně čoudili,

docela bývali zarostlí

a peřím byli obrostlí.

Později šupiny nosili,

po deštíku se sušili,

a když jim chyběl výdělek,

tak prostě něco jistili.

Z toho lupeny mívali

a zvesela se dívali,

a když někde uvízli,

jistou dobu tam zůstali.

Od toho měli kopyta,

jídali naditá jelita —

— těm byl život složitý,

že kdekdo chtěl je ochutnat.

A proč bych já měl vzpomínat?

Dneska je každý jen svůj sklad!

ČTVERYLKA

I.

Za noci sychravé v bezovce

našel jsem chcíplého krkavce,

do výše jsem jej vyhodil...

Z příšeří houf sov se vynořil,

začly jej škubat, vztekle rvát,

létalo peří, praštěl hnát...

Chmurný kapucín okolo šel,

obličej do stínu ponořen,

kahanem blikotal v soumraku

poslední z posledních somráků,

šum pod oblohou nezaslech,

dál se šoural jak starý mech,

chvalozpěv skučel zběsilý,

hlas třaslavý a bez síly...

...a potom půlnoční zvonění

oznámilo čas placení...

II.

Kapucín shnilý nocí šel,

chrastily kosti bezmasé,

z lebky popíjel mázdru svou,

dýmil větévku vřesovou,

rubášem hniloba prýštila,

cingula ledově zvonila,

ze hrudi sípěl dech pisklavý

jak píseň netopýrů ve slujích,

a jenom dál, jenom dál,

ač jseš pán, anebo kmán,

oběť blaha, či plod zkurvení:

pitvora klencáky vycení!

Nad jezírkem květ smetanek

žadonil: Lidi, kroťte vztek,

vždyť svět je utrpení

v lidském zaslíbení!

Poslechnul jsem ten žhavý květ,

bych nevstoupil do hlubších běd.

Mého těla se zmocnil mráz

a byl jsem zralý na provaz,

vtom všedního Tvora spatřil jsem,

jenž svítil jasným kosmosem,

ševelil dnem a mlčel tmou,

věčný jak momenty přede mnou,

mukami všemi byl znamenán,

trýzní měl skleslá ramena,

byl řasou, stejně kondorem,

byl plodem, taky nádorem,

zplozený sípěl v posledku,

v utrpení od počátku,

v jednom rostl a mrchou hnil,

tak do poslední chvíle žil,

mrazil a žhnul, tuhnul a tál...

...kdekerý chytrák se mu smál,

zdobil jej krámem blyštivým

i rouchem notně prašivým,

slovy jej tupil, barvou hnůj,

v posledku mršil život svůj

na ubožákovi bez příkras,

jenž přichází a hyne zas!

Vtom jitřní ptáče zavýsklo,

slunko se v stromech zablýsklo

a tam, kde šoural se kapucín,

vánek rozplýval chladný stín...

Pak dál jsem se toulal

přírodou

za novou

příhodou...

KRYPTA DOB

Kahany fernetů temně žhnuly,

stínové noční k půlnoci se hnuli,

zajiskřil oharek dýmky.

Obloha chladem zimničným se chvěla,

hvězdami poseta byla zcela,

měsíček mlčel šprýmky.

Od řeky mlha se plazila,

pod kopcem tramvaj zvonila,

na římse típlo ptáče.

V posledku hovor umlknul,

jak by vůbec nevzniknul,

mlčení vzbudilo spáče;

naděje všechnu sílu zkrušila,

zoufalství ticha zrušila,

u lůžka lampa vzsvitla.

Kahany fernetů trpce zněly,

když drbal jsem tě na rondeli

protetické.

Podomek v kamnech zatopil,

do komatu se zanořil...

Idylické.

Ožralci odspoda v sále řvali,

tágo do plátna nenarvali.

Démonické...

Mráz na okna kreslil slavné taje,

tak borůvčí v Arktidě zraje

analgetické.

My žili... V nekonečnou zimní dobu

údové naši jitrem vzsvitli

krátce.

Kahany fernetu jitrem duní,

meluzína žízní funí;

magické...

Poslední kapky zvonkohru hrály,

a tolik lačné duše hřály

hudebnické!

Samotná lahvice chórem zněla

jak pakárny našeho těla

a vzdych, prach když se v rozmar vrážel,

na lahev usedal a v krůpěje se srážel

erotické...

HERMIT

Kéž se vrátím

Do zahrad pod Kamejkem

A zas ve tmě ve dni

ohlodanou tužkou

Pod měsícem pod sluncem

Umění může být takové, umění může být makové,

umění může být slitovné, umění může být pomáhající,

umění může být lítostné, umění může být milostné,

umění může být soucitné, umění může být nešetrné,

umění může být hledající, umění může být jisté,

umění může být nehledané, umění může být nacházené.

Umění může být nachlazené, umění může být vychlazené,

umění může být zamřelé, tím čerstvé. Umění může být skromné,

umění může být hájené, umění může být přirozené,

umění může být volné, umění může být svobodné,

umění může být statečné, umění může být bezbranné,

umění může být láskyhodné, umění může být netečné.

Umění může být vznosné, umění může být všední,

umění může být výjimečné, umění může být pestré.

Umění může být čin, umění může být psaní,

umění může být slovo, umění může být jasno.

ZBRASLAVSKÝ PODVEČER

Jak se časy mění! Co bývalo, není,

Bude, co se vrátí, není, co se ztratí

Jak je psáno U kotvy

Naznačeno je tak mnohé

Když se poledne otočí

Po bouři

Začnou ryby vyskakovat

Radostí

Když je voda chladná a mraky táhnou u dna

Pecen chleba se valí pod obzor

Pod rezedou, pod rezedou

Tady máš, tady máš

Tady máš píšťalu a hraj!

LISTOPADOVÁ ZBRASLAV

Jaké to dnes na Zbraslavi bylo:

Olivově zelená Vltava žene se tiše ku Praze,

Na poříčních loukách ležel sněhový poprašek.

Na soutoku s Berounkou bloudil jeden divoký kačer,

Do chladného vzduchu nevyskočila ani ryba.

Potkával jsem lidi venčící psy v tom čistě mrazivém dni,

Mlčel s rybářem u Krňáku, dal si čtvero piv s rumem v Ahoji

A príma peprnej toust v hospodě obnovený...

Den čistý jak alabastr, na větévkách zvonky ledu,

Nasládlé hlohy, louže promrzlé až na dno a večer,

Večerem šafránovým tam na Zbraslavi domů.

NÁVRAT DO ZÁŘIJOVÉHO PŘÍSLUNÍ

Zase z noci vně — ať zemřu zde,

možná tak láska k hvězdám se pne,

jsem kdovíkde a srdce žhne...

Teď se ztišit? Ne,

kéž ticho jitrem umlkne!

Šum vytrvalý je,

ať umění vane svobodně!

Dík tabáku — je mocí dne,

vždy nad klidem nocí převládne,

dá smyslům chuť, ducha pozvedne!

Ó, dni! I když jste nevzhledné

a toužíte k tmám trvale,

vám není co zamlčet

pro klamy, jimiž bloudíme,

ze sak jsou vesty a saka z vest,

slova co mlžný palimpsest

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prozatím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.