Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání
se společností Amazon Publishing, www.apub.com,
ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

A Day Like This

Copyright © Kelley McNeil, 2021

Translation © Nicolle Knapová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-049-7

Pro Morgan a Ellu

Kdo miluje starý dům,
nikdy nemiluje nadarmo.
Jak by mohl starý dům
pod větvemi jilmu,
zvyklý na slunce a déšť,
na šeřík a ostrožku,
neodpovědět srdci,
které mu dává lásku?

Isabel Fiske Conantová

Jak se den chýlí ke konci a já usínám,
občas zaslechnu pod nohama zvuk štěrku.
Přichází ke mně jako ukolébavka, opakující se s každým krokem, pozoruhodná svou jasností,
když toužím po místě, které jsem kdysi nazývala domovem.

První kapitola

Natáhla jsem se, abych odstřihla pár obřích přerostlých květů šeříku na spodních větvích, zrovna když se do mě dala zima. Slunce v brzkém odpoledni ještě krásně hřálo, ale nadýchané bílé tečky ustupovaly hustým šedým mrakům, které mi připomínaly vysoké středověké hrady plující podél neviditelné řeky. Kdybych se dívala dostatečně dlouho, možná bych v nich uviděla i temné věže a představila si, jak se v pevnosti shromažďuje armáda, připravena zaútočit. Mraky byly zde na obloze větší než na jiných místech, tady pod obrovskou modrou kupolí nad mým domem v polích. Zvedající se větřík mi uvolnil z culíku pár pramínků vlasů, takže mi teď jako malé špendlíčky padaly do očí.

Při pohledu na purpurové stonky, které jsem držela v ruce, jsem zůstala v úžasu. První věc, kterou jsem udělala po vysazení šeříků před sedmi lety, bylo to, že jsem se jim omluvila. Přišlo mi to fér, protože jestli bylo něco jisté, pak to, že vřetenovité stonky nebyly v dobrých rukou a že nikdy nevyrostou. Pokud byl někdo zahradnický antitalent, tak jsem to byla já, a ony byly tím pádem bez šance. Pěkně nás to rozesmálo a Graham přednesl komický žalozpěv pro ty chudinky květinky. Pokropila jsem sazenice a popřála jim hodně štěstí.

Šeříky byly taková moje úchylka. Když jsem byla malá, rostly u mého domu vysoké keře, které byly divoké a většinou neudržované v celé jinak šedé městské čtvrti. Vznášely se nad okraji popraskaných chodníků a nad přerostlým plevelem a téměř všichni je ignorovali do té doby, dokud na konci příjezdové cesty nezakryly výhled nebo nepoškrábaly okna. Pak byly seříznuty nebo úplně pokáceny, takže ze země vykukoval nevzhledný kmen s tvrdými hnědými větvemi, které bylo jen velmi těžké odstranit. Avšak zjara jejich vůně nádherně provoněla vzduch, zatímco obrovské světle fialové a bílé květy zdobily keře po tuctech a slibovaly příchod dlouhých letních dnů.

Stará nepříjemná sousedka na konci ulice mě jednou přistihla s nůžkami, jak se na špičkách natahuji, abych odstřihla pár květů. Křičela, ať vypadnu z jejího dvora. Divila jsem se, proč ji to zajímá. Koneckonců, ve větvích byla zastrčená špinavá igelitová taška s potravinami a na zemi pod ní ležely střepy rozbité láhve. Lidé byli ohledně svých dvorků zvláštní. Sevřela jsem květiny pevněji a rozběhla se. Když jsem dorazila domů, vytáhla jsem se na kuchyňský pult, abych vyndala sklenici. Naplnila jsem ji vodou a zavřela oči, abych zhluboka vdechla jejich vůni. Pak jsem uložila drahocenné květiny do provizorní vázy jako dárek pro maminku. Květiny mi totiž vždycky připomínaly čisté povlečení, čerstvý vzduch a naději.

Když jsme to tu s Grahamem koupili, pojmenovali jsme to místo Žlutý dům, podle barvy dřevěného obkladu. Pak jsme dům dlouho obcházeli ze všech stran, s hlavami skloněnými k jedné straně, a představovali si, odkud bychom měli proboha začít. Nedalo se tu mluvit o nějaké zahradní architektuře. Když totiž stojí dům na 4 hektarech nekonečného pole, člověk si něčeho takového prostě všimne.

Bílá terasa zabírala celý předek domu. Z jejího vyvýšeného místa na vrcholu kopce se člověk mohl kochat takovým výhledem, o kterém by si mohl kdejaký fotograf nechat zdát. Stejně jako celá řada třicátníků jsme tehdy opustili Manhattan a pokusili jsme se o venkovský život na severu státu New York. Nešlo o žádnou hobby farmu, spíš nás inspirovala romantická představa o ní. Potíž byla v tom, že jsme nevěděli nic ani o starých domech, ani o velkých pozemcích. Ale naše načasování bylo dobré, aspoň se to zdálo. Dům byl několik let prázdný a dospělé děti předchozích majitelů se ho toužily zbavit. Navíc se psal rok 2007 a hypotéky se rozdávaly jako bonbóny.

Takže poté, co jsme utratili většinu svých úspor a podepsali zbylé dokumenty, stali jsme se hrdými majiteli domu, který vypadal, jako by byl z dětského snu. Byl trochu nakřivo, ale dokonale. V den, kdy jsme podepsali poslední zbylé dokumenty, první věci, které jsme nakoupili, byly ty, které jsme zahlédli ve stánku u silnice, kde se prodávala zelenina, použitý nábytek a jiné zvláštnosti. Koupili jsme dvě dřevěná houpací křesla na verandu, která jsme natřeli na bílo, a dva polystyrenové pohárky s drobnými sazenicemi s nápisem ŠEŘÍKY.

„To je znamení,“ řekla jsem Grahamovi, když jsem zahlédla malé rostlinky. „Moje oblíbená květina!“ Pouze skepticky pozvedl obočí. „No co? Člověk nikdy neví.“ Vzpomínám si, jak jsem optimisticky pokrčila rameny. Představovala jsem si vůni šeříků, linoucí se zasněně přes okraje verandy, zatímco bychom s Grahamem trávili večery v houpacích křeslech a dívali se přes sila na farmu pod sebou. „Jak dlouho trvá, než rozkvetou?“ zeptala jsem se.

Starý muž, který spravoval stojan, si otřel opálenou, zamaštěnou rukou bradu. „Ehm, mělo by to být tak tři, možná čtyři roky.“ Čtyři roky? Ušklíbla jsem se, ale pak se Graham uchechtl, když mi podával kelímek, který jsem držela jako novorozeně. Překvapil mě polibkem a usmál se. Pak popadl druhý kelímek s šeříky, než zopakoval mou předchozí poznámku: „Hele, člověk nikdy neví.“

Optimismus je koneckonců nakažlivý.

Šeříky není těžké vypěstovat. Ve skutečnosti by je většina lidí zařadila do kategorie plevele. Tak moc je to snadné. Ale mé předchozí zkušenosti s rostlinami jakéhokoliv druhu – pokojovými rostlinami, květináči, zeleninou – to vše skončilo ponurou smrtí. Jednou, když jsem byla malá, nás rodiče vzali na výjimečný víkendový výlet na farmu, kde rostly lány kukuřice, rajčat a tucet dalších druhů ovoce a zeleniny. Farmář měl na sobě riflový overal a nechal děti, aby mu pomohly s kukuřicí. Vůně kukuřičných vláken a stonků rajčat, které jsme měly na prstech, mě přesvědčily, že tohle je ráj na zemi. Takže jsem se cítila zvlášť zatrpkle, když mi došlo, že jsem antitalent na zahradničení. Co se týče květin, tak jsem je podle Grahama buď samou láskou zničila, nebo opustila.

Ani jedno nebylo dobře. Nepodařilo se mi vypěstovat ani ty levné kaktusy, které prodávají u pokladen v prodejnách levného zboží. Když jsem ten první den stála vedle verandy, v ruce držela kuchyňskou lžičku, kterou jsem vykopala dvě miniaturní díry, a dívala se dolů na ty ubohé stonky, bylo mi z toho opravdu nanic. Neměly víc než pět centimetrů, a navíc byly uprostřed jílovité půdy, kterou rozfoukával nemilosrdný vichr na vrcholku kopce. Nikdy by mě nenapadlo, že by mohly přežít.

Ale přežily.

Během toho prvního léta jsem podezřívavým pohledem sledovala, jak trochu zesílily, a pak jsem stála v úžasu s pokleslou čelistí, když jsem si uvědomila, že přežily tuhou zimu v horách. O dva roky později jsem byla odměněna svým prvním vlastním šeříkem – malou zázračnou květinkou. A později na jaře, poté, co se Hannah narodila, jsem ji několik hodin houpala na verandě vedle tuctu fialových a bílých květů. Teď byl můj domov plný váz se zázračnými jarními květy a vůně, kterou sem nesl vítr skrz otevřená okna.

Když si vzpomenu na ten den, kdy mě Hannah opustila, a vybavím si všechny ty detaily, jako první vždy vidím právě šeříky.

***

Poté, co jsem vybrala poslední stonek, mi v kapse zazvonil mobil. Když jsem četla smsku od Grahama, klesla mi ramena. Let je zpožděný. Počasí. Brzy ti zavolám. xo. Jako důkaz zásahu z hůry mi na displej kápla velká kapka deště. Jednu jsem utřela palcem, zrovna když mě zezadu do krku udeřila další, překvapivě studená. Sebrala jsem květy do ruky společně s kuchyňskými nůžkami.

Přední schody na verandě potřebovaly natřít. Všimla jsem si toho pokaždé, když jsem po nich stoupala. Na okrajích jsem uviděla poničené úlomky. Důkaz letošní kruté zimy, sněhu a ledu. Použili jsme abrazivní kočičí stelivo, abychom zabránili uklouznutí, a pořád jsme naříkali nad poškozenou barvou. Toto byl jeden z úkolů na mém seznamu domácích prací v rámci rodinného života – malování terasy. Graham tuhle práci nenáviděl, ale já jsem na ní našla něco uklidňujícího. Dlouhé hladké tahy světle šedou po celé délce každé dřevěné latě. Čistá přesnost menšího štětce, když jsem natírala vřetena a zábradlí svěže bílou barvou. V předchozích letech byly květníky plné fialových a žlutých macešek, polštáře byly vytažené z garáže a umístěné na houpačce na verandě.

Vešla jsem dovnitř a šla jsem rovnou do kuchyně. Otevřela jsem velké francouzské dveře na zadní straně domu.

„Hannah!“ zvolala jsem. „Pojď už dovnitř. Za chvíli bude pršet, broučku!“ Když se zhoupla pod velkým dubovým baldachýnem, nejspíš ještě žádné kapky necítila. Zatřepala bosýma nohama, radostně se zhoupla výš a věnovala mi široký hrdý úsměv. Statečně se pustila jednou rukou, pokusila se na zlomek vteřiny zamávat a já zatleskala. Narodila se s hlavou plnou tmavě hnědých vlasů stejné barvy, jako mám já, až na to, že ona je měla dlouhé jako Locika. Tuhle přezdívku si rychle vysloužila od svých vzdálených tetiček a strýců, které vídala o svátcích dvakrát do roka. Mysleli to asi dobře. Ale možná to bylo maličko otravné. Vlasy už měla skoro až do pasu, a jak se houpala, létaly za ní vzduchem jako magický plášť dětské nevinnosti. Tahle scéna se odehrávala v mé mysli jako ve zpomaleném záznamu. Když jsme dům koupili, houpačka tu už byla a okouzlila mě svým designem. Dvě tlustá lana a pevná dřevěná konstrukce, která se houpala na dvou masivních větvích.

Iniciály H. B. vyryl Graham do křivého srdce uprostřed sedadla, v týdnu, kdy se Hannah narodila. Hannah Beyersová.

Mraky za domem byly tmavší než předtím a nyní postupovaly vpřed jako rozhněvaní vojáci odhodlaní k útoku. „Pojď, zlato,“ zavolala jsem znovu. „Čas na svačinu.“ Přikývla a začala zpomalovat. Vzduchem se nesl rachot hromu, který se valil přes pole plná sena vlajícího ve vlnách. Hannah se polekala, klepla nohama o zem a seskočila z houpačky s rychlostí, kterou dokáže vzbudit jen pořádný strach. Běžela úsečně malými krůčky a hrozilo, že klopýtne. „Nespěchej, zlato. Ještě nezačalo pršet.“

Vrhla se dovnitř s vytřeštěnýma očima a s úlevou se zahihňala, když se mi vrhla do náruče. „Kam zmizelo slunce?“ zacvrlikala.

„Tak to bylo rychlé, co? Připravena dát si svačinu?“

Unaveně přikývla, zadýchaně se vyhoupla na kuchyňskou židli a uvelebila se na podsedáku. Na sobě měla růžovou sukni s bílým tílkem, na kterém byla od rána skvrna od pomerančového džusu. Kolem krku se jí houpal umělohmotný havajský náhrdelník. Ve vlasech měla usazenou broušenou čelenku v barvě peří plameňáka. Lechtala jsem ji na prstech u nohou pod stolem, když si namáčela plátek jablka do burákového másla a točila jím. Postavila jsem vedle ní její oblíbený plastový hrnek mléka a ruku protáhla kolem ní, abych chňapla mrkev a hlasitě jí chrupala do ouška. Tento náš rituál u ní obvykle vyvolal chichot, ale teď si opřela hlavu o ruku a posouvala mrkvičky a jablíčka po talíři svým prstíkem tak pomalu, že to ve mně vzbudilo obavy.

Zatímco jsem na ni dávala pozor, šla jsem k umyvadlu, pustila vodu a zastřihla stonky šeříku. Obvykle jasná kuchyně s mraky potemněla. A právě když jsem se odvrátila od okna, zdálo se mi, že koutkem oka vidím u stromu stát stinnou, temnou postavu ženy. Zarazila jsem se, vlasy se mi zježily na zátylku a polkla jsem. Podívala jsem se vedle a viděla jsem, že Hannah ten strom také pozoruje.

Po chvíli jsem se ohlédla a dívala jsem se skrze kapky deště na skle okna, zatímco jsem zadržovala dech a poslouchala, jak mi srdce buší v hrudi.

Pořád tam byla.

Nebo ne? Bylo těžké říct.

Déšť stékal po okně a vypadalo to, jako by žena se stromem tancovala. Za chvilku to byl ale jen pohled na strom a houpačku. Nikdo tam nebyl. Byla to jen má představivost. Tak jsem to alespoň sama sobě řekla. Zavrtěla jsem hlavou, abych zapomněla na ten nepříjemný obraz, a zvedla jsem do svých chvějících se rukou fialové květy. Keramický džbán, který býval normálně vedle dřezu, tam nebyl, a tak jsem vyhodila poslední zrnka kávy z plechovky, naplnila ji vodou a vložila do ní květiny. Jejich uklidňující vůně už zaplnila celou místnost. Znovu jsem se podívala na Hannah, která v židli působila zvadle.

„Ty nemáš hlad? Chceš něco jiného?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou. Postavila jsem květiny doprostřed stolu a ozvalo se další zahřmění, právě když začalo hustě pršet a déšť začal silně bušit do oken. „Je ti dobře, zlatíčko?“ Položila jsem jí ruku na čelo a zamračila se.

„A jéje, myslím, že máš horečku, broučku.“ Jemně jsem jí položila hřbet ruky na tvář a ona ke mně vzhlédla. Její modré oči najednou potemněly, což se dělo, když byla nemocná. Uhladila jsem jí vlasy z obličeje těsně předtím, než mi na stole zazvonil telefon. Zvedla jsem ho.

„Ahoj zlato.“

„Ahoj, špatné zprávy,“ řekl Graham.

„Ale ne. Nech mě hádat…“ Po celý den jsem kontrolovala počasí v Atlantě.

„Let byl zrušen kvůli bouřkám na severu.“ Svěsila jsem ramena a znovu se podívala ven.

„Ne, to si děláš srandu. Žádný let?“

„Bohužel ne. Snažím se najít let hned na zítra ráno, ale je tady blázinec.“

„Ahoj, tatí,“ ozvala se Hannah slabým hláskem.

„Ahoj, broučku. Jak se máš?“

„Dobře,“ řekla slabě.

„Jste v pohodě?“ zeptal se.

„Myslím, že naše holčička má horečku.“ Vzala jsem ze skříňky teploměr a vložila jí ho do úst. „Pod jazyk,“ připomněla jsem jí a mrkla na ni.

„Cože? Jak je to vůbec možné?“ Když jsem uslyšela v jeho hlase obavu, vypnula jsem odposlech a vzala mobil k uchu. „Vždyť teprve v úterý se dostala z té chřipky,“ dodal.

„Já vím. Ale vždyť víš, jak to chodí. Pravděpodobně jí to zase sedlo do uší,“ odvětila jsem s mobilem přitisknutým ke svému rameni. „Zlato, bolí tě uši?“

„Trochu. Tohle.“ Zatahala za něj. Udělala jsem smutný obličej a polechtala ji na tváři.

Graham byl chvíli zticha. „Takhle jsme si ten víkend teda nepředstavovali. Moc mě to mrzí, zlato.“

Vzdychla jsem, oči se mi zaleskly. „Ne. To tedy vůbec.“

„Podívej, ještě budeme mít zítřejší večer, ne? Myslím, že se má počasí vyjasnit. Dáme si večeři na verandě a já vezmu svoje nejlepší holky na zmrzlinu.“

Pousmála jsem se. „To zní dokonale.“ Zaznělo elektronické pípnutí a já si přečetla číslo na displeji teploměru. „Má teplotu 38.5.“ Podívala jsem se na hodiny. „Je pátek, čtyři odpoledne a ona bude nejspíš potřebovat antibiotika. Doktor zavírá v pět.“ Zašustila jsem v košíku s léky a hledala dětský ibuprofen. Nalila jsem sirup do odměrky a podala ho Hannah. „Na, vezmi si to,“ zašeptala jsem a otřela jí prstem bradu.

„Myslíš, že ji vezmou?“ zeptal se Graham.

„V pátek odpoledne? Nevím. Doufám. Když zavolám hned teď a budu mít štěstí.“

„Nechci, abychom čekali až do pondělí. Možná něco pošle, aniž byste tam musely jet.“

„No to asi ne.“

„Dobrá, nechám tě jít. Zavolej mi hned, jak půjdete od doktora, ano?“

„Provedu, slibuju.“

„Jo, počkej, ještě něco… přišel dneska ten chlap kvůli střeše? Řekl ti odhad?“ zeptal se Graham.

Doufala jsem, že se nebude ptát. „Jo.“

„A?“

„Bohužel stejná cena jako předtím.“

„Fakt jsem doufal, že tentokrát bude ta cena nižší,“ řekl Graham vážně.

„Jo, já taky.“

„Fajn, za pokus to stálo.“

Slyšela jsem, jak letiště oznamuje informace o letu v pozadí našeho hovoru. „Moc mě mrzí, že máš mizerný den na cestu. Doufám, že budeš mít klidnou noc.“

Zasténal. „Díky. Já taky.“

„Nemůžu se dočkat, až tě uvidím,“ řekla jsem.

„Já vím. Chybíte mi. Pokusím se zítra letět prvním letem, ale možná to bude až odpoledne.“ Zaváhal, pak dodal: „Budeš tam dnes večer v pořádku? Vždycky můžeš…“

„Budu v pořádku.“ Znovu jsem pohlédla ke stromu a zamkla skleněné dveře.

„Určitě?“ Slyšela jsem v jeho hlase obavy.

„Slibuju. Všechno je v pořádku. Jsme v pohodě.“ Hrom znovu udeřil a já nadskočila. Bude to dlouhá noc.

„Dobře. Dej za mě Hannah pusu. Jednu i pro tebe. A zkus se trochu vyspat.“ Hannah se naklonila k telefonu. „Pa, tatí.“

„Pa, broučku.“

„Musím se jít podívat, co se dá u doktora sehnat. Miluju tě.“

Ukončila jsem hovor a rychle vytočila číslo pediatra. „Beyersová, Hannah: 5-28-2009.“ Vysvětlila jsem sestře Hanniny symptomy s efektivitou, kterou jsem se naučila za posledních pět let. Žádné zbytečnosti. Žádné názory. Jen základy. Zatajila jsem dech, zatímco se rozvážně odmlčela.

„Můžete tu být za třicet minut?“ zeptala se. „Naše poslední pacientka to právě zrušila.“

Když jsem v hlavě počítala čas, očima jsem těkala k hodinám a k dešti, který se teď valil v přívalech. Do města to bylo nejméně pětatřicet minut jízdy za dokonalého, slunečného dne, bez deště a bez zemědělských traktorů, které jedou šestnáct kilometrů za hodinu. A už tak to bylo těsné. Podívala jsem se na Hannah, která vypadala každou minutou sklesleji.

„Paní Beyersová?“ hlas na druhé straně byl sice milý, ale se sestrou v ordinaci pediatra si prostě nikdo nezahrává.

S mobilem v ruce jsem běžela do předsíně a nacpala nohy do prvních bot, které byly po ruce – zablácené šedé dřeváky, které jsem normálně nosila jen na doma. „Ehm, ano! Promiňte. Budeme tam.“ Trhla jsem sebou a doufala, že až se tam dostanu, budu se jí patnáct minut omlouvat. „Děkuji!“ Zavěsila jsem, odhodila telefon a nabrala Hannah. Uhladila jsem jí vlasy z obličeje a políbila na čelo. „Fajn, zlato. Musíme jít.“

„Hned teď?“ zakňučela.

„Jo, mrzí mě to. Teď hned.“

„Ale…“ Zívla.

„Budeš si moct zdřímnout v autě.“ Jak jsem ji nesla, položila jsem jí hlavu měkce na své rameno.

Teď už byla větší a já si občas říkala, jak to tak už matky dělají, kdy naposledy ji ještě budu moct zvednout do náruče. „Pojď, vezmeme si bundu.“ Spěchala jsem do předsíně a popadla větrovku a Hannin fialový plášť do deště. Byl posetý vzorem drobných šedých slonů, kteří cákali vodu z chobotů. Postavila jsem ji na zem, nasoukala jí ruce do rukávů a pak jsem horečně sháněla klíče, zatímco jsem postrkovala nevrlou Hannah zpátky ke dveřím garáže. Cestou jsem do kabelky hodila pytlík sušenek a krabici s džusíkem a sebrala její boty do deště.

„Ne! Ty nesnáším! Bez ponožek se mi lepí na nohy!“ Hannah kopala, když jsem se snažila jí je obout.

„Promiň, zlato. Ale musíme jít! A venku je mokro, takže potřebujeme tyhle boty!“ Můj hlas plný předstíraného nadšeného jásotu byl napjatý jako drát, který mohl kdykoliv prasknout. Vzhlédla ke mně velkýma kulatýma očima. Zhluboka jsem se nadechla a poklekla. „Tak jo, a co tohle?“ Zvedla jsem její třpytivé zlaté balerínky a jemně jí je podala. „Jestli si teď vezmeš gumáky, můžeš si je nasadit, až tam dorazíme. Platí?“ Usmála se a přikývla. „Dobře. Fajn.“

V obývacím pokoji byla televize pořád zapnutá.

Šeříky ležely na stole vedle hnědnoucích plátků jablek a mrkve.

Můj telefon ležel tam, kam jsem ho hodila na pohovku a zapomněla.

Znovu si přehrávám tyto detaily, jako už tisíckrát předtím. Stále dokola, jako by to dělal například detektiv u případu. Snažím se přijít na něco nového. Co dávali v televizi? Imagination Movers na dětském kanále.

Kolik bylo ve váze šeříků? Myslím, že pět. Byla tam jablka a mrkve nebo jen jablka? Určitě obojí. Tak to bylo vždy, když jsme měli burákové máslo. Jaký lak na nehtech u nohou měla Hannah? Omlácenou sytě růžovou.

Chcete další podrobnosti? Protože můžu pokračovat.

Jaká písnička hrála, zatímco Imagination Movers tančili ve svých modrých a červených kombinézách, když jsme vycházely ze dveří? „Nina´s Song.“ Byla na Hannině čelence opravdu sytě růžová pera, nebo to byla obyčejná čelenka? Ta s pery. Rozhodně maličká pera. Snesla se na podlahu, zrovna když jsem jí ji sundala z hlavy.

Její vlasy voněly dětským pudrem a trávou. Stačí to?

Nádobí od snídaně bylo stále v dřezu.

Kolik detailů si člověk musí vybavit, aby dokázal, že byly skutečné?

Pokaždé ta scéna končí stejně: přeju si, abych ji nechala obout zlaté boty, ve vzduchu se vznáší intenzivní vůně šeříků a ve chvíli, kdy zabouchnu dveře garáže, zahřmí.

Druhá kapitola

Lilo jako z konve, zatímco jsem manévrovala ulicemi napravo a nalevo. Minula jsem mlékárnu a kukuřičná pole. Nahoru do kopce a hned zase dolů. Po těchto silnicích bych dokázala jet i popaměti. Moje ruce svíraly volant a moje noha věděla, co má dělat, kdy přidat plyn a co se blíží. Venkovské silnice už prostě byly takové a mně ta předvídatelnost vyhovovala. Dávala jsem jim přednost před kolonami aut a situacemi, kterým se člověk na dálnicích nevyhne. Přece jen jsem však cítila nepříjemnou kluzkost způsobenou deštěm, a co to dělalo s mými pneumatikami.

Zatímco jsem řídila, Hannah zírala z okna na zadním sedadle malátným, skelným pohledem a bylo mi jasné, že už má horečku. Stěrače čelního skla se klepaly a ječely, jako by si stěžovaly, a stírání deště jim tedy opravdu nešlo. Potřebovaly vyměnit a já si to připomněla už poněkolikáté.

Naše trasa směřovala na západ, zatímco bouře pokračovala na východ. Déšť naštěstí začal slábnout. Vlevo jsem viděla tmavé mraky, které ustupovaly náznakům slunečního světla. Za nimi se nad údolími vznášela bledě šedá mlha a my jsme do ní vjížděly a zase vyjížděly ven, jak auto projíždělo kopcovitou krajinou.

Kdybych se nesoustředila na cíl naší cesty, zpomalila bych, abych si tu krajinu jaksepatří prohlédla. Byla téměř magická a plná třpytivých odstínů modré a šedé, které šeptaly mezi stromy a mezi stébly trávy na loukách. Krávy stály v malých skupinkách, trpělivě žvýkaly pod velkými stromy jako staří muži, kteří sedí na lavičce a pozorují svět. Zvážila jsem, kolik zbývá času, a vzhledem k počasí jsem jela uvážlivě. Zahýbala jsem opatrně, ale když jsem mohla, někdy jsem i překročila rychlost. Je 16:17. Za třináct minut bude pozdě. Ještě jsem nebyla ani v polovině cesty a už bylo skoro půl páté. Abych byla upřímná, pozdní příchody byly u mě normou. Vždycky jsem trvala na tom, že tahle cesta trvá třicet minut, ale ve skutečnosti to bylo spíš čtyřicet minut. Graham z toho vždycky šílel, jak jsem zaokrouhlovala čas. Ale až pojedeme zpátky, dám si na čas. Nechám Hannah spát a budu se kochat výhledem. To už nebudu muset nikam spěchat. Na trase byla jediná stopka, a když jsem se k ní přiblížila, opatrně jsem položila nohu na brzdu. Auto se zachvělo na zlomek vteřiny uprostřed kaluže, než se zastavilo. Zabočila jsem doleva a začala plynule sjíždět po silnici, která mě nakonec dovedla do města. Měla jsem ještě dost času a to mě uklidnilo. Nepřijedeme pozdě.

Podél silnice se tyčily tabule s různými nápisy, jako čerstvá vejce, použitý traktor John Deere na prodej, a kancelář Country Realty přestavěná z malé viktoriánské budovy. Náhradní pneumatiky sloužící jako květináče označovaly příjezdové cesty a o kus dál se pásli koně u malého jezírka vedle červené stodoly. Všechno to vypadalo jako nějaký obraz lidového malíře. Podívala jsem se do zpětného zrcátka a uviděla Hannah, jak podřimuje dětským spánkem s otevřenými ústy, se zlatými balerínkami v rukou. Záblesk světla mě oslepil. Přemýšlela jsem o tom, zda kdybych se do toho zpětného zrcátka v ten moment nepodívala, jestli bych tu značku viděla o vteřinu dříve, nebo tu dodávku, která vyjížděla ze štěrkové cesty na silnici a která byla schovaná za masivní větví javoru.

Místo toho je poslední věcí, kterou si pamatuji, než se všechno změnilo, pokojný výraz na tváři mé dcery, záblesk oranžové barvy, kterou bylo napsáno ČERSTVĚ NATŘENO, a ta ohromná rána, o které jsem si myslela, že to byl hrom, ale nebyl.

A pak nic.

Třetí kapitola

Řekli mi, že jsem strávila pět hodin tím, že jsem se probírala k vědomí a mumlala si jméno Hannah, než jsem konečně zamrkala do ostrého, nepřirozeného bílého světla a uslyšela skřípavý zvuk stálého pípání. Postel. Přístroje. Nemocnice. Když jsem polkla, měla jsem pocit, jako bych měla ústa plná písku a potom zase prázdná. A pak jako by mě zasáhla další rána a tělem mi projela hrůza. Snažila jsem se posadit a sápala se po nějakém tlačítku, o kterém jsem věděla, že tam musí někde být.

„Hannah!“ zaječela jsem. Levou stranu hrudi mi sevřela palčivá bolest a nemohla jsem popadnout dech.

„Jen klid, zlato.“ Modrý mundúr. Sestra. Mladá. „Pššt, uklidněte se,“ řekla. „Ráda vás vidím vzhůru! Byla jste mimo dobrých pár hodin. Víte, kde jste?“

Místnost se se mnou zatočila, jak jsem se snažila zorientovat. Pruhovaný okraj tapety. Lososový a modrý vzor na židlích. Už jsem tu byla. Byla to obecní nemocnice, jen asi kilometr od pediatra. Přikývla jsem. Sestra se usmála, položila mi obě ruce na ramena, popostrčila mě zpátky k polštářům, pak zkontrolovala infuzní sáček s tekutinami a stiskla tlačítko, které umlčelo pípání. Upravila mi polstrovaný popruh, který jsem měla na levé ruce. „Pamatujete si, co se stalo?“ zeptala se.

„Kde je moje dcera?“ Snažila jsem se znovu posadit a ona se zamračila. Vzala mě za zdravou ruku a upravila mi polštář. Kyslíková trubice mě lechtala v nosních dírkách a já ji odstrčila. „Je v pořádku?“ Slova zněla zastřeně a zapraskala.

„Jsem si jistá, že je v pořádku. Vše je v pořádku. Nebojte se.“

Vydechla jsem. „Je tady? Je v pořádku?“ Záblesk mých myšlenek. V hlavě mi běželo: náklaďák narazil ze strany spolujezdce. Vepředu. Seděla za mnou na protější straně. Vzadu. To bylo dobré.

„Měla jste nehodu.“ Vzala do ruky můj spis a udělala si pár poznámek. „Takových vás tu máme kvůli bouři více.“

„Prosím,“ žádala jsem a zalapala jsem po dechu. „Kde je? Musím ji vidět.“ Musí být vyděšená a já se k ní potřebuju dostat.

Znovu se usmála a tentokrát vypadala zvědavě. Poplácala mě po ruce a vyměnila trubičku vedoucí do mého nosu. „Není to lehké, probudit se na neznámém místě. Dám panu doktorovi vědět, že jste vzhůru.“

„Počkejte… já tomu nerozumím… proč mi to neřeknete…“ Ztěžka jsem polkla a sestra mi podala plastový kelímek s vodou. „Řekla byste mi, prosím, jestli je v pořádku?“ skoro jsem až zašeptala a s každou napjatou vteřinou jsem se bála odpovědi. Zaváhala, jako by chtěla něco říct, ale pak se zarazila.

Ještě jednou mě pohladila po ruce. „Hned jsme zpátky. Slibuji.“

Když vyšla ven, sevřela jsem prostěradlo. Mysli. Znala jsem tuhle nemocnici. Byla dobrá, ale malá. Pacienti s vážnějšími a život ohrožujícími zraněními, zejména děti, by byli posláni do větší nemocnice. Westchester Medical možná. Mohli ji tam odvézt. To by vysvětlovalo váhání sestry. Možná to nevěděla jistě a nechtěla mi dát špatné informace. Čekala jsem. Čerstvá vlna adrenalinu mě pohltila právě ve chvíli, kdy se sestra vrátila s doktorkou zpět. Chtělo se mi na ně vyhrknout spoustu slov, ale pak jsem uviděla přátelské, tmavé oči a rozverný úsměv. Hannah musí být v pořádku, jinak by se tvářily mnohem vážněji.

Ztěžka jsem se nadechla.

„Zdravím, paní Beyersová. Jen si jdu ověřit pár věcí.“ Doktorka vytáhla z náprsní kapsy baterku a přidržela mi ji před očima. „Podívejte se nahoru. Dobře.“

„Prosím, já jen potřebuji vědět…“

„Dolů. Dobře. Na stranu… zorničky vypadají dobře.“

„Je tady? Vzali ji někam jinam?“ Slzy mě pálily na tvářích.

„Není neobvyklé cítit se po nehodě trochu mimo. Je to šok pro tělo!“ Měla jemný jihoasijský přízvuk, možná indický. Její hlas byl rytmický. Asi v mém věku, kolem třicítky. „Dala jsem vám lehké léky proti bolesti. Slyšela jsem, že jste měla štěstí. Náraz byl na straně spolujezdce. Jinak to mohlo být mnohem horší. Máte malou bouli na hlavě, ale nejde o nic vážného.“

Na co čekají? Proč mi nechtějí nic říct?

„Myslím, že jste hlavně v šoku. Je to způsob restartování těla po nepříjemném překvapení. Ale máte zlomené žebro a propíchnutou levou plíci. I když to zní hrozně, není to tak zlé, vzhledem k okolnostem.“ Poplácala mě po ruce.  „Nadechněte se, prosím.“

„Je tady v nemocnici? My tu poblíž žádnou rodinu nemáme…“ zachraptěla jsem.

Vložila si stetoskop do uší a naklonila se. „Je Hannah někdo, koho znáte? Někdo, komu můžeme zavolat? Sestřičky mi říkaly, že jste se po ní ptala.“

To mě vyděsilo. „Jak to myslíte? Je to moje dcera! Byla se mnou v autě!“ Svraštila obočí a se sestrou si vyměnila ustaraný pohled. Zavrtěla hlavou. „Ne, nikdo jiný v autě nebyl. Přivezli vás samotnou. Kolik ukazuji prstů?“

Její ruka se přesunula do mého periferního vidění.

Udělalo se mi nevolno, krev mi hučela v uších. „Tak kde teda je? Vzali ji do jiné nemocnice?“

„Ne, myslím, že mi nerozumíte. Chci říct, že s vámi v autě nikdo jiný nebyl. Dejte tomu trochu času. Jste jen trochu rozru…“

Udělalo se mi nevolno. „Ne. Ne. To je absurdní! Byly jsme na cestě k jejímu pediatrovi!“ Jak na mě zíraly, pohlédla jsem na okno za nimi a poprvé jsem si všimla noční oblohy. Pak mě s ještě větší hrůzou zasáhla další myšlenka. Vypadla z auta. Je tma. Neviděli ji. Ještě pořád je někde venku. „Musí se vrátit!“ Odhodila jsem deku a začala škubat průhlednou páskou, která mi připevňovala kapačku v paži. Trhla jsem sebou, když mi hrudí projela horká bolest a opět jsem se nemohla nadechnout. V mžiku stály vedle mě a strkaly mě zpátky do postele.

„Dobře, dobře. Klid. Musíme sledovat tu vaši plíci a uklidnit vás. Dejte nám minutku.“

„Vy tomu nerozumíte!“

„My se o to postaráme.“

Nevěřila jsem jim. „Byla v autosedačce. Musím mluvit se záchranáři. Jak to, že ji neviděli? Jak je to možné!“

Na doktorčin pokyn přišla sestra k posteli a v ruce držela injekční stříkačku blízko vinoucí se hadičky.

„Počkat, co to děláte?“ vykřikla jsem.

„Tohle vám pomůže se uklidnit.“

„Ne!“ Za několik vteřin mi začaly těžknout oči. Snažila jsem se s tím bojovat. „Musíte ji najít. Musíte…“

Čtvrtá kapitola

Dusivé ticho přerušilo zaklepání.

Neurolog byl zavalitý muž s řídnoucími šedivými vlasy. Zalistoval v papírech a představil se jménem, které mělo více slabik, než jsem potřebovala vědět. Probudila jsem se zděšená, když jsem spatřila ranní slunce, a po zběsilém stisknutí sestřina volacího tlačítka a četných snahách personálu mě uklidnit jsem se nakonec přinutila vypadat klidně. Nemohla jsem riskovat, že mě zase uspí. O chvíli později se ve dveřích objevil doktor Slabiky.

„Řekl byste mi aspoň, jestli ji našli?“ zeptala jsem se ostrými, stručnými slovy.

„Mluvíte o Hannah?“ Zase ta zatracená baterka.

Sledovala jsem ho očima dle jeho pokynů. Doleva, doprava, nahoru, dolů. Přesunul se na konec mé postele a zvedl deku. Špičkou pera šťouchl do spodní části každého prstu a ptal se, jestli to cítím. „Nic mi nechtějí říct. Je můj manžel na cestě? Proč mi nikdo nic neřekne?“ Vrátil přikrývku na místo, zastavil se a postrčil si brýle na nosu. „Něco vám řeknu. Můžete mi nejdřív odpovědět na pár otázek?“

„Ale...“

„Slibuji, že si o Hannah za chvíli promluvíme.“ Položil mi ruku na nohu.

„Našli ji. Je to tak, že ano?“ šeptala jsem se sevřenou čelistí a přiškrceným vzlykem. „To se mi všichni tak bojí říct. Čekáte na mého manžela?“

Přešel na mou stranu. „Jak se cítíte? Dýchá se vám dobře?“

Mrkla jsem, zatímco čekal na moji odpověď. Mysli. Soustředila jsem se na dýchání. Musím spolupracovat. „Lépe. Už lépe,“ řekla jsem konečně se zaťatými zuby.

„Bolí vás hlava?“

„Ne.“ To nebyla tak úplně pravda.

„Řekněte mi, jaké je vaše celé jméno?“

„Annie. Annie Marie Beyersová.“

„Kdy máte narozeniny, Annie?“

„Třicátého srpna 1979,“ řekla jsem ostře.

„Fajn, dobře. A víte, kolikátého je dnes?“

„Nevím,“ vyštěkla jsem na něj. „Červen?“

Suchá pleť kolem jeho očí se zvrásnila a lehce se usmál. „Zkuste to.“

„Pátek. 15. června? Ne, počkat…“ Graham se měl vrátit 15., takže… „Sobota. 16. června 2014.“

Bingo. Kam jste měla včera namířeno?“

„Do města, na Manhattan.“

Počkat. Ne. Tak to není. Proč jsem to řekla?

Zatočila se mi hlava. Zavřela jsem oči. Snažila jsem se soustředit. Když jsem je otevřela, všimla jsem si, že mám na prstech barvu. Temně zelené a indigové skvrny. Malovala jsem snad? Zamrkala jsem a v hlavě se mi odnikud mihotaly jakési vzpomínky. Vyhnala jsem je z hlavy.

„Doma. Byla jsem doma. Na cestě do města za Hanniným pediatrem, doktorem Rennerem,“ řekla jsem nakonec. Poznamenal si to. „Kde jste se narodila?“

„Co to má s tím co společného?“

„Ještě chvilku, slibuji. Zkuste to,“ řekl.

„V Scrantonu.“ Hodiny na zdi tikaly a vypadalo to, jako by vykřikovaly, že mi utíká čas.

Přikývl. „Jste vdaná?“

Tik tak.

Neustále se na mě díval, dokud jsem neodpověděla. „Ano. Graham David Beyers. Vzali jsme se 20. srpna 2005.“ To je absurdní. Mluvili s ním? „Nemám u sebe telefon.“

„Ano. Myslím, že včera nechali vzkaz v jeho kanceláři, když vás přivezli. Všichni jsme tvrdě pracovali, abychom to vyřešili.“

Opět jsem začala vzlykat. „Prosím.“

„Pamatujete si na něco jiného?“ zeptal se.

„Potřebuju vidět Hannah. Hned teď. Už nebudu odpovídat na žádné otázky. Prosím.“ Zlomil se mi hlas.

Chvíli mě pozoroval, pak odložil mou složku na postel a přitáhl si židli. „Paní Beyersová, situace je taková. Kromě zranění žeber, plic a škrábanců, které vidíte na pažích od rozbitého skla, tu není nic pozoruhodného. Na hlavě nedošlo k žádnému většímu poranění. Vůbec nic neobvyklého, a to je skvělá zpráva. Pro jistotu můžeme udělat magnetickou rezonanci a tuším, že touhle cestou možná půjdeme, ale… “

„Už jsem vám to říkala. Má hlava je v pořádku. Co…“

„Nicméně…“ přerušil mě. „Trochu jste nás zarazila.“ Poškrábal se na bradě a ten zvuk připomínal kančí kartáč na vlasy. Ať už jsem si myslela, že mi řekne cokoliv, nic mě nepřipravilo na to, co nakonec řekl: „Věc se má tak, my nemáme žádný záznam o dceři.“

„Museli ji vzít do...“

„Jakékoliv dceři.“

Ztuhla jsem.

„Paní Beyersová? Slyšela jste mě?“

„Já… co tím myslíte? Zůstala se mnou doma! Kde jinde by byla? Nebyla s chůvou. Byli jsme na cestě k tomu zatracenému pediatrovi! Podívejte se na moje auto – je plné jejích věcí, autosedačka a... všechno! Byla se mnou!“ Polkla jsem a nevšímala jsem si zvětšující se bolesti v plicích. „Prostě… si promluvte s mým manželem.“

„Je pan Beyers otec Hannah?“

„Cože? Ano.“

„Dobře.“ Mluvil opatrným, odměřeným hlasem a připomínal mi způsob, jakým jsem mluvila s Hannah, než jsem očistila odřené koleno, o kterém jsem věděla, že štípne. „Když mu volali do kanceláře a snažili se mu dovolat, očividně nevěděli nic o tom, že by měl dceru.“

Zamrkala jsem.

Tik. Tak… Tik…

„To je šílené.“ Slova se mi zadrhla v krku. „Má v kanceláři její fotky. Byla na firemních piknicích.“ Všichni ji znali. Proč by lhali?

„Zkuste se uklidnit. Uděláte to pro mě?“ Ztěžka jsem se nadechla. „Tak jo, hodná holka. Zkuste mě chvíli poslouchat. Někdy, když tělo zažije něco traumatického, něco jako byla vaše nehoda, naše paměť se trochu pocuchá. Teď… jak jsem řekl, si nemyslím, že je s vámi něco fyzicky v nepořádku. Žádné poranění mozku. Máte v anamnéze nějakou duševní poruchu?“

Odtáhla jsem se a ostře na něj pohlédla. „Duševní nemoc? To si myslíte – ne! Chci říct…“ začala jsem blábolit, vyděšená z toho, kam to směřuje. Věděla jsem, co se stane, když je zpochybňován zdravý rozum člověka. „Já nejsem blázen.“

Zvedl ruce. „Dobře, nenaznačoval jsem, že jste blázen. Vážně. Ale je důležité, abych takové věci věděl. Rozumíte tomu?“

„Ničemu z toho nerozumím! Podívejte se…“ Moje myšlenky se opět rozběhly. „Hannah se narodila tady v téhle nemocnici. Najdete její záznamy. Jen si je vyhledejte.“

„No, vlastně jsme to udělali. Ne konkrétně její, ale vaše záznamy. Slyšeli jsme, že jste tu před pár lety potratila. Je tomu tak?“

Scény mi postupně probleskly hlavou. Graham. Já.  Zavrtěla jsem hlavou a místnost se naklonila. „Ne. Něco se pomíchalo. Měla jsem zdravou holčičku. Jmenuje se Hannah. A ona je…“ pálily mě oči a já opět začala nekontrolovatelně vzlykat. „Prosím. Je tam venku. Úplně sama. Vyděšená nebo… ještě něco horšího. Kvůli záměně papírů? Prosím. Řekněte mi, že ji hledáte. Prosím vás o to.“ Sevřela jsem bočnice své postele.

„Máte mé slovo, že děláme všechno, co je v našich silách. Poté, co jste se včera v noci probudila, jsme pro jistotu poslali záchranáře okamžitě zpátky na místo činu. Dokonce šli na záchytné parkoviště a znovu zkontrolovali auto. Nic nenašli. Můžeme vám někoho zavolat? Rodiče? Sourozence?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou a bezmocně padla na postel. Potřebovala jsem se odtamtud dostat. Takhle jsem jí nemohla pomoct. Chtělo se mi křičet.

„Ještě si trochu odpočiňte a všechno se začne vyjasňovat. Však uvidíte. Vím, že pan Beyers je na cestě z města. Všechno vyřešíme.“

„Mluvil jste s ním?“ Znovu jsem se prudce posadila.

„Osobně ne.“ Vstal a odsunul židli zpátky do rohu. „Brzy tu bude.“

Když odešel, v prázdné místnosti se mnou nebylo nic než nedůvěra a hrůza. Nějak ji v autě přehlédli, odhodili na krajnici a já si představila její malé tělíčko, ji samotnou. Horečka. Potřebovala léky na ušní infekci. Holčička moje. Potřebovala pomoc. Byla to chyba v papírech. Popletená čísla sociálního pojištění v nemocničním evidenčním systému. Nedorozumění. A moje dcera by kvůli tomu mohla být mrtvá. Pokud už není. Začala jsem se třást. Ne takové to zachvění z chladu, ale takové, jako by se se mnou třásl vzduch. Ozvěna slov.

Nemáme žádný záznam o dceři.

Pátá kapitola

V následujících hodinách jsem byla jako na jehlách. Doktoři a sestry přicházeli a odcházeli. Potřebovala jsem je přesvědčit, že jsem v pořádku, abych se dostala ven. Abych ji mohla najít. A tak jsem byla velmi stručná. Spolupracovala jsem. Dala jsem jim odpovědi, které chtěli. Dívala jsem se, jak zaškrtávají políčka ve svých formulářích. A já čekala. Bezmocná.

O čtyři hodiny později konečně dorazil Graham a jeho přítomnost mi přinesla první kapku úlevy a naděje od mého příjezdu do nemocnice před osmnácti hodinami. Ale místo aby se vrhl do místnosti plný obav, odmlčel se. „Ahoj, Ann.“

„Grahame,“ vykřikla jsem. „Vyřešilo se to? Našli ji?“

Zaváhal a pak zamířil k posteli. Natáhla jsem se k němu, dychtivá schoulit se do bezpečné měkké náruče svého manžela. Zvláštně se na mě podíval a pak mě objal. Jenže jeho objetí spíš připomínalo poplácání po zádech. Naklonil hlavu na stranu a kousl se do vnitřku tváře, což bylo gesto, které jsem dobře znala. Přemýšlel, co říct dál.

„Informovali mě po telefonu. Moc mě to mrzí. Daří se ti dobře?“ zeptal se bez obalu.

V té chvíli jsem si všimla jeho očí – nebyly plné horečných obav nebo světla, které si nechával pro mě, ale něčeho jiného. Byly malátné, tupé a plné výrazu někoho trochu zlomeného.

Polkla jsem, natáhla jsem se po jeho ruce, ale on se otočil. „Grahame…“

„Chvíli jim trvalo, než se ke mně dostali. Pořád jsem tvůj kontakt pro případ nouze, ale na chvíli jsem byl mimo příjem. Piper volala do mé kanceláře. Spojili se s ní.“

Kdo je Piper?

Zavrtěla jsem hlavou. „Řekla jsem jim, že jsi v Atlantě.“

„V Atlantě?“

„Že ti zrušili let kvůli bouřce. Volali ti na mobil?“ Způsob, jakým se pohyboval, byl cizí a neznámý. Couval ode mě.

„Ehm, ne. Žádná Atlanta.“ Zasmál se, ale v jeho smíchu nebylo nic veselého. „Jen Upper West Side a Connecticut.“

Connecticut?

Ohlédl se přes rameno. Byl očividně nesvůj, když v tom okamžiku vstoupila do místnosti žena. Měla na sobě dlouhý rozevlátý háčkovaný svetr. Stříbrné vlasy s hustou ofinou, které kdysi mohly být blond, jí splývaly na ramena. Její úsměv se zdál nepatřičný, a přesto jsem si všimla Grahamovy očividné úlevy, když ji uviděl.

„Dobré ráno, Annie. Já jsem Nina. Pracuji tu v nemocnici.“

Bože, tohle byla ta osoba, kterou posílají, aby doručila hrozné zprávy pacientům, u kterých je obava, že by je nezvládli. Ta myšlenka se mi musela objevit ve tváři.

„Nebojte se, drahá. Slibuju, že nejsem tak špatná! V případech, jako je tento, je někdy pro pacienta užitečné mít někoho, kdo mu pomůže s maličkostmi.“

„Vy jste terapeutka?“

Zavrtěla hlavou.

„Technicky vzato jsem sociální pracovnice. Ale mám toho tady na starosti víc. Omlouvám se, že jsem vás vyrušila, pane Beyersi. Chtěla jsem tu být dřív, ale trochu jsem se zdržela.“

„Nepotřebuju terapeuta. Potřebuju, aby mi někdo vysvětlil, co se děje.“ Obrátila jsem se na Grahama. „Nerozumím tomu; proč jsi byl ve městě? A proč nejsi… Cítím se tu jako v jiném světě. Oni… nemůžou najít Hannah. Vůbec ji nemůžou najít! Myslí si, že ona… že je nějaký směšný výplod mé fantazie… Musíš jim to říct!“

Pohnul se a podíval se na Ninu.

Kývla na něj a já si uvědomila, že už spolu mluvili v soukromí.

Udělal zkusmo krok ke mně a byl očividně zmatený. „Annie… nevím, co se tu stalo. A je mi to moc líto. Ale žádná dcera není. To přece víš, ne?“

Cítila jsem hluboko v hrudi zásah a zapotácela jsem se. „Proč lžeš?“

„Já nelžu. Jen se snažím…“

„Chceš říct, že si to taky vymýšlím?“

„Upřímně? Podívej… já ti nevím. Jen říkám, že…“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „NE! Mám v sobě pět let vzpomínek. Je jí pět let! Včera jsi s ní mluvil po telefonu! Byl jsi na cestě domů z Atlanty. Měla horečku. Byla bouřka a tvůj let zrušili. Jak to všechno vysvětlíš?“

Zavrtěl hlavou a docházela mu trpělivost. Vypadal unaveně. „Říkal jsem ti, Ann, nebyl jsem v Atlantě. Byl jsem ve městě.“

„Nech toho! Proč to děláš? Je to naše Hannah!“ křičela jsem. „Stalo se jí něco? Lžeš, abys mě tímhle komplikovaným způsobem ochránil?“

Podrážděně se otočil zpátky k Nině. „Omlouvám se. Nevím, co na to mám říct.“

„Vedete si dobře, Grahame,“ odpověděla. „Jen buďte trpělivý.“

Podívala jsem se na oba. Na spolupachatele této bizarní taktiky, jak mě udržet oddělenou od pravdy. Až do této chvíle jsem se horečně snažila, aby moji dceru hledali, aby ji našli. Ale když jsem viděla, jak spolu tiše mluví, uvědomila jsem si, že by to bylo marné. V tu chvíli jsem pochopila, že jsem v tom úplně sama.

Grahamova ramena se trochu uvolnila a otočil se zpátky ke mně. „Myslím, že jen potřebuješ pomoc, Annie. Budeš v pořádku. Doktoři říkali, že takové věci se někdy stávají.“ Prosebně se podíval na Ninu, která se vmísila do našeho hovoru.

„Annie, všechny testy, které provedli dnes ráno, už přišly. Nedošlo k žádnému zjevnému poškození mozku. Někdy však může dojít k drobnému krvácení, které lékaři nevidí. Je to tak nepatrné, že se s tím nedá nic dělat a zahojí se to samo. Ale dočasně to může způsobit menší spoušť a nechat vás docela dezorientovanou. Paramnézie je jedno z nejběžnějších slov pro tento stav, ale existuje několik termínů. Může vést k poruchám paměti a problémům se sebeuvědoměním. Nebo to může být prostě šok či trauma z nehody. Může to být docela nepříjemné.“

„Nemám žádnou směšnou amnézii. Tohle není telenovela. Hele, můžeme jít domů? Můžeme prosím jít? Její pokoj, její věci, to všechno je v domě.“ Potřebovala jsem se odsud dostat. Okamžitě.

„V jakém domě?“ Grahamova otázka byla spíš konstatováním než otázkou. Nechápavě jsem na něj zírala.

„Jak to myslíš? Náš dům.“

„Žlutý dům?“

„Jiný dům nemáme!“

Znovu se obrátil k Nině pro radu.

Přikývla a její plandavé náušnice se ztěžka pohupovaly. „To je v pořádku. Myslím, že pro ni bude nejlepší slyšet pravdu a slyšet ji od někoho, komu věří. Pokračujte.“

„Už tam nebydlíme, Ann,“ řekl Graham. „Už jsme tam pár let nežili. Teď žiješ ve městě.“

„Jak to myslíš, že já žiju ve městě?“

Když pochopil, co tím myslím, objasnil mi to.

„No, oba žijeme ve městě, ale… víš, že už spolu nejsme, že jo? Že žijeme odděleně?“

Prudce jsem se nadechla, pocítila tlak na boku a zapotácela se.

„Chceš mi říct, že nemám dceru, domov ani manžela?“

Pokrčil rameny. „Nevím, co ještě říct, Annie.“

„Mohl bys prosím přestat moje jméno takhle vyslovovat? Je to divné.“

Hodiny tikaly dál a označovaly ticho. Tehdy jsem si všimla jeho oblečení. Úzké rifle, jako by zhubl. Tmavé kalhoty a šedá košile s knoflíčky, kterou jsem nepoznávala. Dobrá kvalita. Drahé a na míru. Něco takového by si kdysi na sebe vzal, ale vůbec ne jako ty cenově dostupné rifle a chambray košile, které nosil teď. Podívala jsem se dolů a poprvé jsem si uvědomila, že nemám na prstě snubní prsten.

Šestá kapitola

Když jsem vzhlédla ke Grahamovi, skoro jsem nemohla polknout. „Včera ráno jsem se probudila a měla jsem manžela i dceru. Měla jsem domov. A teď jsem tady, v téhle nemocnici, a ty mi tvrdíš, že vše, co jsem milovala, prostě jako co… zmizelo? Tohle je šílené. Já si své dítě pamatuju. Pamatuju si, jak mi rostla v břiše. Pamatu…“

„Měli jsme dítě, Ann.“ Štípl se do kořene nosu a s těžkým povzdechem pevně stiskl víčka. Přitáhl si židli k posteli, posadil se a opřel se lokty o kolena. Jeho tón se změnil v něžný, podobal se víc muži, kterého jsem znala. Smutně se usmál. „Otěhotněla jsi až na potřetí.“

„To si pamatuju.“

Přikývl. Konečně něco, na čem se oba shodneme.

„Byla jsi v pátém měsíci, když jsi potratila,“ pokračoval. „Vlastně se to stalo tady v nemocnici. Tehdy jsme ještě žili tady na severu státu. Byla to holčička.“ Oči se mu zalily slzami, odkašlal si a lehce se usmál. „Hannah bylo jedno ze jmen na seznamu.“

Na ten seznam si pamatuji. Viděla jsem to jasně, byl vyvěšený na ledničce v kuchyni.

Graham pokračoval. „Byla zima. Byla velká bouřka a napadlo 45 centimetrů sněhu. Konečně začala ustávat, a tak jsme se šli projít do města. Nevšimli jsme si ledu na schodech před verandou, a když jsi spadla…“

„Ne, mýlíš se!“ řekla jsem zoufale. „Vzpomínám si na tu bouřku! Vypadl proud a my se hřáli v dekách u krbu.“ Milovali jsme se na podlaze.

Pousmál se a pohlédl dolů. „Jasně.“

„Sbalili jsme se, abychom mohli jít ven. Chtěli jsme se projít, dát si oběd v kavárně. Proud jim pořád fungoval. Ale zrovna, když jsme odcházeli, naskočila elektřina, a tak jsme se rozhodli přece jen zůstat doma,“ řekla jsem, vzala ho za ruku a prosila ho, aby souhlasil.

„Pamatuješ?“

Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Elektřina naskočila teprve až druhý den. Byla jsi ještě v nemocnici, když se to stalo. Jel jsem domů, abych nakrmil Charlieho, když se znovu rozsvítila světla.“ Zachvěla jsem se, když mi v té chvíli bleskla hlavou představa, jak se chytám za břicho na studené zemi, a ta představa pak zmizela. Zatřásla jsem se. Projel mnou zmatek.

„Tomu nerozumím. To nedává žádný smysl. Tak se to nestalo. K žádnému potratu nedošlo. Nikdy jsme na tu procházku nešli. Měli jsme naprosto krásnou zdravou holčičku.“ Řekla jsem si to spíš pro sebe, než bych to říkala jim.

Nina vše pozorovala z rohu a znovu vykročila vpřed. „Může to být velmi reálné, Annie. Všechno, co cítíte, všechno, co si pamatujete. Váš mozek vyplňuje prázdná místa a vytváří vzpomínky na události. Není to úmysl, to tady ví každý. Kousek po kousku falešné vzpomínky vyblednou a ty skutečné se zase vrátí. Někdy je to postupné a někdy se to stane najednou.“

To, co říkají, přece nemůže být pravda.

Nebo by snad mohla?

Zhluboka jsem se nadechla, svět se pootočil, jako by moře bylo najednou oblohou. „Ne,“ zakňučela jsem. Viděla jsem na vlastní oči, jak se takové věci dějí, v mé vlastní rodině: život mimo realitu. Můj největší strach se naplnil. „Ne.“

„Jen tomu dej trochu času, Ann.“ Graham položil svou ruku na mou a já propletla prsty s jeho a sevřela je. Podíval se na ně a pohladil palcem ten můj. „Brzy si na všechno vzpomeneš.“ Ale pak, jako by si uvědomoval, co dělá, náhle odtáhl ruku a sevřel čelist. Chtěla jsem, aby si ke mně zalezl do postele, lehl si vedle mě a stočil se kolem mě, ale místo toho vstal. „Hele, radši půjdu domů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Den jako tenhle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.