Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Vlk

Vydání první

Copyright © 2021 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2529. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Wolf, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Foto na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1871-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1872-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

J. R. Ward

VLK

Druhý díl série

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY:

VĚZEŇSKÝ TÁBOR

Věnováno:

Báječné dvojici, která si zaslouží budoucnost.

Těm, co přežijí všechno.

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhund

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníkovi své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka jednotlivce. Tmavá skvrna na duši, která se dere na povrch.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

KAPITOLA PRVNÍ

Sanatorium Willow Hills

Connelly, stát New York

Byla bouřlivá halloweenská noc, když se dva kluci, staří třináct a třináct a třičtvrtě roku, protahovali trhlinou v plotu z drátěného pletiva, ověšeném všemožnými nápisy „Zákaz vstupu“. Ten, co byl o osm měsíců starší, zůstal viset za bundu na zrezivělém drátě a trhavý zvuk zvěstoval týden bez iPadu. Minimálně.

„Krucinál,“ škubal Tiller zaseklou látkou.

„No tak. Dělej, ať to máme za sebou.“

Neměl s sebou brát Gorda, ale Isaac byl nemocný a Mark měl zaracha za to, co provedli minulý víkend. Pitomý oheň. Nechtěli, aby byl tak velký, a kromě toho ta hromada listí už zmizela a ten spálený trávník na Thompsonově dvorku zase doroste.

Začalo pršet o trochu silněji, Gordo přistoupil a škubl bundou. „Sundej to.“

„Už to dělám.“

Tiller strčil svoje zařízení na lov duchů kámošovi do náručí, rozepnul zip a vytáhl ruku z rukávu. Pak ho popadl oběma rukama a zatáhl tak prudce, jak jen to šlo…

Povolilo to okamžitě, přistál na zadku, pršelo mu do očí a byl celý od bláta. „Kurva!“

Gordo se sklonil. „Musím být do půlnoci doma.“

Jako by si myslel, že tady Tiller bude čekat, dokud neuschne. Asi tak týden.

„Klídek.“ Vstal a roztřepl bundu. Otíral si džíny dlaní. „Co je, bojíš se?“

„Ne, blbečku. Ale za hodinu máme být online.“

„To máš fuk.“

Lhal o tom, že se nebojí. Právě proto byl až třetí v pořadí, když Tiller usoudil, že sám jít nezvládne. Ne že by byl nervózní, nebo tak něco.

Uvázal si bundu kolem pasu a připadal si, jako by měl na sobě máminu houbičku na nádobí, ale když se rozhlédl, zapomněl na chlad a mokro. Větve stromů bez listí se podobaly pařátům, a keře s pokroucenými prsty výhonků jako by se připravovaly následovat příkladu plotu pomocí jedovatých trnů…

Oblohou projel blesk.

Ještě že Gordo taky nadskočil.

„Kde to je?“

„Tady kousek,“ řekl Tiller, i když nevěděl, kam jdou.

Pokračovali v cestě a Tiller nechal Gorda nést kameru s nočním viděním a detektor paranormálních jevů s rekordérem, protože se snažil neběžet zpátky k plotu a nebyl si jistý, jestli ve sporu se svýma nohama zvítězí. Čím hlouběji do areálu zacházeli, tím víc toužil nahrát video a odeslat ho na skupinový chat sedmáků a mít tuhle kravinu z krku.

„Jak je to daleko?“

„Daleko ne.“

Jenomže túra se zdála nekonečná a stromy jako by se všude kolem nich pohybovaly a Tiller začínal taky ztrácet víru. Takže zapnul v telefonu aplikaci čtečky magnetického pole a otáčel senzorem kolem sebe. Pípání mu připomnělo ten film o ponorkách, na který otec rád koukal, ten s tím chlapem, Stevenem Seagalem, nebo jak se jmenoval. Aplikace na lov duchů, kterou si nainstaloval zdarma, v něm budila pocit, že má baterku…

Vytí zaznělo zprava. A bylo hlasité a dlouhé. A neznělo to jako pouhý pes, ani velký jako německý ovčák nebo rotvajler. To, co ten zvuk vydávalo, bylo mnohem větší.

Tiller sáhl po Gordovi, ale ten udělal současně totéž, takže to nebyl žádný trapas. Jak se mu telefon třásl v ruce, málem ho upustil. Což by znamenalo měsíc bez iPadu. Nebo ještě víc.

„Já chci domů.“

Gordo fňukal jako mimino. Jenomže jo, Tiller chtěl taky k mamince, ne že by to řekl nahlas.

„To je jen na efekt,“ vyhrkl.

„Cože?“

Tiller kamaráda odstrčil. „Jako se to dělá ve strašidelných domech, když lidi procházejí bludištěm. To nebylo doopravdy. No tak, copak je v téhle ohradě vlk?“

„Myslíš, že na těch stromech jsou repráky?“

„Prostě jdeme. Proboha.“

Tiller zase zvedl telefon, protože potřeboval vypadat, jako by měl všechno pod kontrolou. Jinak Gordo uteče a bude to muset udělat sám. A nemůže neposlat video… „Já končím,“ oznámil Gordo.

Tiller se otočil a přikročil k němu. „Chceš vypadat jako idiot potom, co jsme v létě neskočili do lomu?“ On a Gordo tenkrát fakt měli tu sázku splnit. Pak by tu nebyli. „Slíbili jsme nahrávku, pořídíme nahrávku. Kromě toho se nic nestane.“

Popadl Gorda za paži a vlekl ho s sebou vpřed. Když se znovu zablesklo, oba vyjekli a přikrčili se. Tiller se vzpamatoval první a druhého kluka nepouštěl. Kdyby se něco zvrtlo, je rychlejší než Gordo a tohle je jako Zombieland. Pravidlo 1: Dýchat… „Vidíš?“ řekl Tiller. „Je to přímo tady.“

Nohy se mu zastavily, i když měl v úmyslu pokračovat v cestě. A Gordo proti tomu, že dál se nejde, nic nenamítal.

Temnou oblohou zaburácel hrom, další blesk osvětlil vysokou stavbu před nimi – a Sanatorium Willow Hills bylo až moc reálné. Zchátralá stará budova byla dvakrát větší než škola, do které chodili, měla pět podlaží a dvě velká křídla. Rozbitá okna, vylámané okenice a hnusné skvrny ubíhající od střechy až dolů do plevele budily dojem, že v domě straší.

A možná to tak i je, říkal si Tiller při pohledu na prázdné oční důlky ve vysoké zdi střední části budovy.

„Co to je?“ zamumlal Gordo.

„Co je co?“ Panebože, měl si s sebou vzít… No, vůbec sem neměl chodit. „Co máš za problém?“

Gordo vrtěl hlavou. Jak tu stál v mikině s potiskem Minecraftu a chundelaté hnědé vlasy mu padaly do vyděšených očí, připomínal Tillerovi sloupek plotu zaražený do země.

Nedíval se na budovu.

„Tamhle něco je.“ Gordo zvedl ruku a ukázal stranou. „Mezi těmi stromy jsou oč…“

Tiller se otočil – a bylo to tam. Žluté oči zářící ve tmě.

„Seru na to,“ vyjekl Gordo, upustil veškerou výzbroj a dal se do běhu.

Tiller zůstal vteřinu na místě, jeho tělo nebylo schopné pohybu. Ale pak se ozvalo tlumené vrčení a neslo s sebou příslib ostrých tesáků a zkrvavených pahýlů a…

Tiller zakopl o vlastní nohy, jak vyrazil, a když tvrdě přistál, ztratil telefon. Ale s tím si nemohl dělat starosti. Zase vyskočil a utíkal jako o život – protože o ten sakra šlo – a bylo mu jedno, jak dlouho bude mít zaracha nebo kolik víkendů bude muset pracovat pro tátu na zahradě, aby splatil nový iPhone.

Jen se chtěl dostat domů a zůstat naživu.

A tak běžel, pádil tak usilovně, jak jen to šlo, zpátky k plotu, k trhlině v drátěném pletivu. Za kamarádem. Domů, kde vlci nevyjí a nevrčí a kluci nepřijímají blbé sázky, které je o Halloweenu zavedou na strašidelná místa s tím nejmíň kurážným z party sedmi kluků ze sousedství…

Po kvapném úprku vrčení mezi holými stromy ustalo. A pak následovala pauza, po ní vlhké praskavé zvuky, pár heknutí a šustot porostu, který snadno přehlušila další lenivá, chrápavá cesta hromu skrz ionizované vzdušné molekuly bouře.

Vzápětí přistoupil k iPhonu 8S pár zablácených bosých nohou a ruka podobná lidské sáhla po telefonu a zvedla ho. Aplikace pro lov duchů začala zběsile pípat, a když vlk natočil senzor na sebe, ta zatracená věc se rozsvítila jako vánoční stromeček a začala varovně vřískat.

Muž se zasmál.

Dokud za ním nezazněl výhružný ženský hlas: „Nemáš být někde v Caldwellu?“

Vlkan se ohlédl přes nahé rameno a blýskl tesáky bílými jako rubáše, ostrými jako chirurgické nástroje. „Už jdu.“

„Jen to koukej stihnout. Víš, co riskuješ.“

„Jo,“ zahučel v odpověď. „To máš pravdu.“

KAPITOLA DRUHÁ

Roh Obchodní třídy a Dvacáté deváté ulice

Caldwell, stát New York

Ainhoa Fiorela Maitea Hernander-Guerrerová věděla, že ji v uličce někdo pozoruje. Jak Rio stála ve stínu požárního schodiště, cítila na sobě něčí oči a vsunula ruku do kapsy kožené bundy. Automatická pistole byla dost malá, aby se dala schovat, ale dost smrtonosná, aby posloužila k obraně.

Co víc může člověk od pistole chtít, fakt.

Rozhlédla se a vnímala, že je sama způsobem, který znamená nebezpečí. Ne že by kolem nikdo nebyl. Jen nemohla věřit nikomu, kdo…

Zpoza rohu se do uličky přišoural Spaz, špinavý krátký flaušák a džíny tenké jako papír tvořily oblečení, které si bude muset dojít vyměnit leda na skládku. Bylo mu teprve kolem pětadvaceti, ale život s drogami byl jako nebiologická rakovina, užíral mu tělo a mysl, zbývala jen skořápka.

Až do chvíle, kdy už tu slupku nedokáže udržet při životě ani závislost.

„Hej, Rio, máš něco?“ zeptal se.

Ohlédla se a modlila se, aby dodavatel, se kterým se tu měla sejít, přišel pozdě. „Ne, u sebe ne.“

„Takže jo, poslouchej, Rio, musíš mi dát kšeft. Chci říct, jsem dobrej. Zvládnu to. Teda. No tak, můžu prodávat tvým štamgastům.“

Spazovy uslzené zarudlé oči kroužily uličkou jako netopýři, zmateně plácající křídly. Klidně by se vsadila, že naposled se na něco doopravdy soustředil tenkrát, když prvně přiložil ke rtům fajfku s pervitinem.

Zaplavila ji vlna vyčerpání. „Myslíš, že Mozart neví, cos udělal s tím posledním zbožím, co jsme ti dali na prodej?“

„Už předevčírem jsem ti říkal, že ten chlap mě přepad. Bodnul mě a sebral matroš.“

Špinavé prsty nadzvedly staré tričko s logem Soundgarden, na kterém bylo víc děr než bavlněné tkaniny. „Hele.“

Nemusela se naklánět, aby uviděla čáru na jeho pokožce. Byla asi dva a půl centimetru dlouhá, na boku nad kyčlí, zarudlá a napuchlá infekcí.

„Spazi, s tím musíš k doktorovi.“

„Nemám zdravotní pojištění.“ Ukázal v úsměvu polámané zuby. „Ale moh bych si ho opatřit. Kdybys mi dala…“

„Na mně to nezáleží. To přece víš.“

„Tak promluv s Mozartem.“

„Ten si dělá, co chce.“

Spazovy zorničky, velké jako pingpongové míčky, se ocitly v blízkosti jejího obličeje a kroužily kolem. „Můžeš mi teda dát nějaký peníze.“

„Poslyš, já…“

„Musím někomu zaplatit. Znáš to. A jestli neseženu matroš nebo prachy, tak oni…“

Slova vyzněla do ztracena a ne proto, že by se snažil naznačit to, co bylo zřejmé i bez nich. V jeho vychrtlé tváři se zračila náramná beznaděj, kapitulace před nespočtem špatných rozhodnutí, která už nemohl zvrátit a patrně o nich ani přemýšlet; jeho život už nebyl nic než rychlé auto, řítící se proti němu, zatímco sám měl na nohou jen polámané kolečkové brusle.

„Komu dlužíš?“ zeptala se.

„Mickiemu.“

A sakra. „Spazi, máš přece rozum.“

„Já nechtěl.“

Rio se rozhlédla doleva. Rozhlédla se doprava. Podívala se na hodinky. „Musím jít, už je skoro pozdě.“

Jenomže byla na správném místě a včas. Odejít musí Spaz…

„Mickie mě zabije. Ale nejdřív si se mnou chvíli užije.“

Nebylo třeba nad tím uvažovat. Na žádný pád by nedokázala žít sama se sebou, kdyby mu nepomohla.

Rio zaklela, zavěsila se do něj a vykročila. A neurazili ani půl bloku, když měl Spaz co dělat, aby udržel krok, ačkoliv kráčela jen o maličko rychleji než na nedělní vycházce.

„Kam jdeme, Rio?“

„Půjdeš se mnou.“

„Ááá, Rio. Do útulku už mě nedostaneš.“

„To tedy dostanu.“

Na obloze se zablýsklo, vzhlédla – a napůl čekala, že se jí na hlavu zřítí meteor, ohnivá koule mířící jen a jen na ni, přičemž chudák zoufalý umírající Spaz bude jen vedlejší obětí její osudem předurčené zkázy.

Jenomže ne, to se jen praštěná bouřka o halloweenské noci chystala udeřit na Caldwell větrem a deštěm a volty nebeské elektřiny.

„Ty se o mě vždycky postaráš.“ Spaz si opřel hlavu o její rameno. „Děkuju ti, kamarádko.“

Na vteřinu zavřela oči, obešla s ním roh a dvakrát se rozhlédla, než ho převedla přes ulici.

„Rádo se stalo, Spazi. A musíš na sebe být opatrnější.“

„Já vím, Rio. Já vím.“

Vishous, syn Bloodletterův, sledoval, jak lidská žena přesměrovává drogově závislého pryč od místa za nočním klubem, kde stál. Protože bylo pondělí a doupě neřesti mělo zavřeno, mohl snadno naslouchat jejich rozhovoru, žádné basové dunění v pozadí, žádní klopýtající opilci ani rozevlátí uživatelé marjánky, co žvaní a zabírají prostor svými pitomými úvahami o ničem.

Feťák, který ji předtím oslovil, nepatřil ke caldwellské klubové scéně. Možná k ní kdysi náležel, ale propadl sítí funkčnosti až na úroveň bezdomovce. Co bude následovat? Hrob.

Vishous se odlepil od zdi, zapálil si ručně balenou cigaretu a ledabyle kouřil, zatímco sledoval ji i objekt jejích sociálních služeb. Našinec nevídá moc dealerů, co se snaží dostat své zákazníky na detox. To je stejné, jako když kuchař vyrábějící smažené jídlo naléhá na strávníky, aby si hlídali cholesterol. Ale takoví už jsou lidé, víme. Mají mnoho fazet v přemnoha nudných ohledech a tahle ženská má sama tajemství…

Když mu zavibroval telefon, vytáhl Samsung ze zadní kapsy kožených kalhot. Uviděl, kdo volá, a okamžitě hovor přijal. „Povídej.“

„Můj zdroj je mrtvý.“

Vishous obrátil oči v sloup. „Stručné vysvětlení, Hollywoode. Ještě dýchal, když jsi tam dorazil, nebo tvé bestii zase vyhládlo?“

Z celého Bratrstva černé dýky měl Rhage největší choutky. No, teď už jen jednu choutku, když byl šťastně sezdaný se svou Mary. Ten chlap se vzdal všech výstřelků až na jídlo – což by bylo moc hezké, kdyby do sebe ládoval vždycky jen litry zmrzliny Breyers a sem tam pár pečených krocanů s oblohou. Jenže Rhage měl už odedávna pekelné postižení, když došlo na konzumaci potravy, a někdy jste si nemohli být jistí, jestli jeho bestie pozná, kdo je kamarád a kdo je oběd.

„To bylo moc kritické,“ poznamenal bratr.

„Jen se ptám. Ten létající fialový lidožrout, co nosíš pod kůží jako zavazadlo, je známý tím, jak umí proměnit celé stadiony lidí ve švédský stůl. Takže to není nemístný dotaz.“

Zatímco Vishous mluvil o tom velkém žravém tyranosaurovi, držel se pořád v patách lidské ženy a jejího vycukaného nejlepšího kamaráda; sledoval je tam, kde by se vsadil, že se nalézá nový útulek Panny Marie soustavného dobroserství, nebo jak se to tam jmenovalo, na Dvacáté sedmé ulici.

„Ne, nesnědl jsem ho. A chtěl jsem mu jen zrasit čéšku.“

„Pěstí, nebo pistolí.“

„Kýchl jsem, když jsem stiskl spoušť.“

„Jejda.“ Po obloze projel další blesk podél dolního okraje neklidných mraků. „Vstupní zranění je kde?“

„Na mou obhajobu,“ přerušil ho Rhage, „je to tady samá špína. Kdyby krysí bobky byly nikláky, byl by ten debil Jeff Bezos.“

Když Vishousův dávivý reflex zvedl ručičku, aby se takříkajíc přihlásil o slovo, rychle polkl. Je opravdový chlap, krucinál, ne někdo, kdo se nad kdečím ošklíbá. Ale panebože, krysí trus? „Tak kam jsi ho střelil?“

„No…“ Slovo se vytratilo, jako by se bratr nakláněl, aby se lépe podíval a ujistil se, že anatomický popis bude správný. „Řekněme prostě, že bude mít v moči krev.“

„Ne, jestli je mrtvý, tak nebude.“

„Fakt to musíš brát tak doslova? Fajn, kdyby byl ještě naživu a schopný nadrat se do bezvědomí, čural by krev z toho, co mu zbylo z nádobíčka. Ale to je fuk. Zkus mě zastřelit, jestli ti to nevyhovuje.“

„Jsem rád, že se ti nic nestalo, Hollywoode,“ zabručel Vishous. „Chyběly by mi naše podnětné rozhovory. A navíc jsem před léty investoval do výrobny lízátek a baví mě, jak produkce stoupá.“

„Po pravdě řečeno, chyběl bych ti celý.“

Bratr měl samozřejmě pravdu. Ale stejně jako u toho fujtajblového hlodavčího výkaliště neviděl Vishous ani teď důvod vypouštět nějaké cituplné emoce.

Místo toho přešel ulici a zahrál si na paranormálního stopaře, zatímco žena mířila – jo, trefil to – rovnou ke dvojitým dveřím útulku. Zatímco tiskla zvonek a pak mluvila do interkomu, chlápek vedle ní se rozhlížel, jako by hodnotil možnosti útěku. Měla ale tolik rozumu, že nepouštěla jeho rozdrbaný rukáv.

„Každopádně, můžeš sem přijít? Mám mobil a notebook.“ Rhage znovu kýchl. „A moje dutiny se prostě musí podělit o tohle bohatství s jedním z mých nejbližších a nejmilejších.“

„To mám ale kliku.“

Dveře útulku před ním se otevřely, objevil se v nich muž v mikině s logem caldwellské Státní univerzity New York a gestem zval dvojici dovnitř.

„No tak jo, můj objekt bude chvíli zaneprázdněný.“ Vishous se rozhlédl ulicí. „Takže mám čas.“

„Nemělo by to trvat dlouho.“

„Už na ní nemám sledovací zařízení, ale dá se najít snadno. Pokrývá dané teritorium.“

„Můžu ti pomoct, až sem přijdeš.“

„Jasně. Jsem tam za dvě sekundy.“

Vishous ukončil hovor a ohlédl se. V Caldwellu bylo dnes v noci vlhko a pochmurno, blikavé věže mrakodrapů ve finančním distriktu nijak nemírnily tísnivou zhoubu a chmury zmagořené tlakové fronty.

Ale na druhou stranu, možná z něj jenom mluvila frustrace.

Pekelně litoval, že Bratrstvo nemá lepší strategii ke zjištění, kam se poděl ten vězeňský tábor. Poté co živočišný druh jako celek ztratil to místo z očí a nyní už nefunkční glymera využila podzemní labyrint jako skládku upírů, kteří se jí nezamlouvali, došlo nedávno ke znovuobjevení – k němuž dospěli těsně poté, co byla lokalita opuštěna. Bylo to jen o vlásek, ale jen to potvrdilo existenci tábora a teď byl Wrath, velký Slepý král, odhodlaný najít zásobárnu zločinu a poskytnout neprávem obviněným trochu nezbytné spravedlnosti.

Jediná nápověď pocházela z drogového trhu, který byl zřejmě využívaný k financování infrastruktury a obyvatel tábora. Balíčky drog, jež se našly v podzemí, se teď znovu začínaly objevovat v ulicích Caldwellu. Jen co Trez zjistil, že se ochranná známka v podobě železného kříže zase vrátila do oběhu, upozornil Bratrstvo.

Je možné, že by značku používal někdo jiný? Jistě. Je to pravděpodobné? Kdepak.

A ničím jiným se řídit nemůžou.

To je fuk. Tak nebo tak, vězeňský tábor se najde – a Wrath chce zavést pro upíří rasu řádný trestní systém, takový, který bude spravedlivější než tajné zásahy aristokracie. Ale když je někdo tak netrpělivý jako Vishous? Všechno trvá moc dlouho.

Nato zacouval dva kroky do tmy, překontroloval si, že se na něj neupírají žádné cizí oči, a zmizel, jako duch se přenesl na Rhageovy souřadnice.

Jen obyčejná noc v Caldwellu, upíři se pohybují městem přetékajícím lidmi, kteří nic netuší.

Což se nesmí nikdy změnit.

KAPITOLA TŘETÍ

Rio vyšla zpátky do bouře dvacet minut poté, co předala Spaze do Útulku pro bezdomovce Panny Marie Lurdské. Doufala, že tam kluk zůstane déle než na noc, ale ve skutečnosti to neočekávala.

Jeden z jeho problémů však vyřeší osobně.

Mickie od toho kluka dá ruce pryč. A střetla by se s tím hajzlem hned, jenže má fakt sakra zpoždění.

I když drogový svět nefungoval zrovna podle přesného rozvrhu, spěchala, klusala zpátky pod to požární schodiště, kde předtím stála…

Ozval se její telefon, tiché zvonění přehlušovalo šustění a vrzání kožené bundy. Vrazila ruku do vnitřní kapsy a vytáhla mobil. Když uviděla, že jde o skryté číslo, zastavila se a šeptem se ohlásila.

„Haló?“

Mužský hlas poznala okamžitě. „Rio, jsi v ohrožení…“

„Zbláznil ses, že mi voláš na tohle číslo?“ Rozhlédla se. „Chceš, aby mě zabili…“

„Poslouchej, nejsem blízko tebe a teď to nemůžu rozvádět, ale tvoje utajení se prozradilo. Já…“

„Teď o tom nemůžu mluvit. A nevolej mi na…“

„… něco ti posílám mimo běžné kanály…“

„Musím končit,“ zasyčela.

„Rio! Musíš se stáhnout. Jsi ohrožená…“

„Ne, nemusím…“

Nocí projel blesk, přilákaný hromosvodem na vrcholku budovy One State Street Plaza, vzdálené jen o dva bloky na východ od ní. Záblesk byl oslepující a prásknutí a sršení zásahu ji přimělo přikrčit se a zakrýt si obličej paží jako upír. Zatímco jí přímý nadřízený nepřestával mluvit do ucha, ukončila hovor, strčila mobil do kapsy…

Před ní vystoupil zpod požárního schodiště dodavatel.

A byl velký ani ne tak jako hráč amerického fotbalu, ale spíš jako celá obranná linie.

Zapnula si zip bundy, prohrábla si jednou rukou krátké vlasy a druhou zabořila do kapsy a sevřela pažbu skryté pistole. Dobře že má pod flískou neprůstřelnou vestu.

Rio vykročila s vědomím, že musí mít všech pět pohromadě. Všichni, kdo se podíleli na obchodu s drogami, byli mazaní jako krysy a vždycky uměli přečíst každý prostor, do něhož vstupovali nebo se k němu blížili. Musí potlačit svůj afekt a vyzařovat správnou energii. Nepřipadá v úvahu, že by její utajení bylo ohrožené. V Caldwellském policejním sboru byli jen dva lidé, kteří věděli, co dělá, a její falešná minulost byla neprůstřelná, protože přišla od FBI – která všechny její údaje vymazala.

Byla duch plující za nocí ulicemi a stavějící případ tak, aby Mozartovo působení na drogové scéně v Caldie mohlo skončit doživotním pobytem za mřížemi.

„Ty jsi Luke?“ pronesla stroze.

Mužovy žluté oči zářily jako plameny svíček, a jak se nad nimi krátce zablesklo, světlo krátce ozářilo jeho obličej. No… ahoj, námořníčku. Měl vysoké lícní kosti jako model, ústa italského milence, bradu zápasníka a žíhané vlasy jako z inzerátu na vlasové přípravky John Frieda z devadesátých let.

Taky podivnou jizvu, která mu ubíhala kolem hrdla.

To poslední bylo na něm pravděpodobně jediné, co dávalo smysl. Existovala celá řada důvodů, proč lidé v sektorech velkých peněz drogového podnikání končili s ledasčím, co jim poznamenalo kůži navěky, jako silniční mapa brutálních krvavých hříchů.

Vzpomněla si na Spaze a jeho bodné zranění. A pochopila, že to platí i pro ty na nejnižším stupni drogového žebříčku.

„Rio,“ zazněla mužova tlumená odpověď.

Tak jo, ten hlas hladil v útrobách jako bourbon, hřál, uklidňoval – přestože se nalézala uprostřed drogové zóny bez posil. Jako obvykle.

A… co ta kolínská? Voněl opravdu hezky.

„Jo, to jsem já.“ Zvedla bradu. „Chceš probrat podmínky.“

„Tady ne.“

„Nejsem sama.“ Rio ukázala k zatemněným oknům budovy na druhé straně uličky a lhala, jako když tiskne. „A neodejdu tamhle od svých přátel.“

„Nevěříš mi?“

„Ani co by se za nehet vešlo. Tak chceš mluvit o podmínkách, nebo ne?“ Muž zůstal, kde byl – na zlomek vteřiny.

Než se nadála, popadl ji, otočil a přirazil k vlhkým studeným cihlám nočního klubu. Jak se jí jeho obrovské tělo tisklo k zádům, dobře vnímala tu jeho vůni – které by si vzhledem k tomu, že to vypadalo špatně, špatně, špatně, vůbec neměla všímat, natožpak ji obdivovat.

„Slez ze mě,“ zavrčela.

Škubla pažemi a pokusila se vytasit pistoli. Nebo nůž od pasu. Nebo pepřový sprej ze zadní kapsy. Když už to jinak nešlo, rozhodla se ho kousnout do hřbetu ruky a pak si zajít na test pro případ, že by byl HIV pozitivní.

Vycenila zuby a…

Kulka jí zasvištěla kolem temene hlavy, jaksi zvolila kurz, který se vyhnul její lebce i jeho čelisti. A pak se ozval cinkavý zvuk, jak projektil zasáhl něco kovového – a okamžitě zaznělo další lup! Lup! Luplupluplupluplup…

„Přisámbohu,“ zahučel jí hluboký hlas do ucha, „jestli mě kousneš, hodím tě zpátky a můžeš se nechat provrtat jako cedník.“

Rio otočila hlavu a zadívala se do úzké šachty mezi lávkami naproti sobě a budovou klubu, o kterou se opírali.

Jeden ze střelců se kryl za chargerem s tónovanými okny, který tam parkoval. Nebyl to nejhorší nápad vzhledem k rozměrům velikého motoru – a skutečnosti, že tekutý benzin neexploduje. Ale měl by si dávat bacha.

To bezpečnostní sklo není o nic lepší než papírový ubrousek…

Tříštění předního okna bylo spektakulární, pavučinové praskliny se rozlézaly od nepatrné dírky ve skle.

Okamžitý následující řev klaksonu naznačoval, že někdo podřimoval za volantem. Neměla ale čas zjišťovat, kdo střílel.

Její tělo se dalo do pohybu, aniž by vydala pažím a nohám nějaký povel.

Ale na druhé straně, zavazadla nejsou samohybná. Ta člověk nosí.

Je to lidská žena, říkal si Lucan, když zvedal Rio, s níž měl nařízeno se sejít, a táhl ji dál od střelby.

Když se schůzka domlouvala, domníval se, že Rio je muž, a fakt, že „on“ je ve skutečnosti „ona“, byl zatraceně nepříjemný. Při přestřelce by nechal chlapa zemřít, ale připadalo mu, no, neomalené, nebo aspoň negentlemanské, nezachránit příslušnici slabšího pohlaví…

„Au!“ vyštěkl.

Jak se charger dal do pohybu a čtyři gumové drapáky pneumatik se sápaly po vlhkém asfaltu, jeho dáma v nesnázích se otočila, popadla ho za koule a zkroutila mu intimní partie, jako by chtěla, aby jí zazpíval něco z Horečky sobotní noci.

Okamžitě zneškodněn ženu pustil, klesl na kolena kolem neviditelného sedla jako jezdec rodea – a chválabohu, sevření se uvolnilo. Zatímco Lucan mžikal, aby si pročistil zorné pole, a snažil se postavit zpříma, žena se od něj odrazila a odcouvala…

… přímo do cesty silnému vozu s rozpixelovaným bezpečnostním sklem, pravděpodobně mrtvým řidičem a kopilotem, který zřejmě zůstával pod palubní deskou, zatímco prchal se skřípotem pneumatik.

„Ne!“ zařval Lucan.

Obraz ženy, která se otáčí čelem k autu a na niž dopadá žluté světlo reflektorů, si uchová navždy: třeští oči, krátké tmavé vlasy se podobají helmě, která jí ale nijak neochrání lebku, její reflexy nestačí na to, aby ji zachránily.

Dostala přímý zásah rovnou do nohou, tělo se skulilo na kapotu, salta ji přenesla přes rozbité přední okno a střechu a dolů přes zavazadlový prostor: ruce, boty, ruce, boty, tmavá hlava jako osa otáčení, kolem které setrvačnost nese její trup a končetiny víří.

Geometrie byla sakra hodně jasná. Nakonec dopadne na dláždění střemhlav…

Lucan se vymrštil, vložil do pohybu veškerou sílu, a právě když se ocitl v dosahu, gravitace zvítězila nad jejím pohybem a něžné tělo začalo padat hlavou napřed…

Vznesl se do vzduchu, vrhl se celým tělem souběžně s dlážděním, protože to byla jediná šance, aby to stihl včas. S větrem v uších, pachem automobilových zplodin a spálené gumy v nose a s bušením v hrudi letěl… letěl… letěl…

Jako by byl pták, a ne vlkan.

Popadl ženu, jak to šlo, zaklesl paže kolem ní a ve vzduchu se převalil, aby dopad jejich spojené hmotnosti odnesla jeho záda, a ne její mozek. Když začali společně klesat k zemi, sevřel ji levou paží a pistolí v pravičce namířil na stíny těsně za požárním východem.

Střelec tam ještě pořád mířil na charger, pumpoval do auta střely, pink! a výbuchy jisker jako z římských svící působily jako diskotéka smrti.

Lucan vypálil tolik střel, kolik mohl, než přistál tak tvrdě, až si vyrazil dech a na okamžik ztratil zrak. Říkal si, že ten výkřik bolesti v dálce vydal střelec, jak šel k zemi, ale neměl na to důkaz. Možná ten zvuk vydal on.

Teď… už žádné výstřely. Jen tiché sténání.

Jeho? Lidské ženy? Střelce ne, ten byl moc daleko.

Mezitím charger zmizel. Burácení motoru sláblo… a teď už mizelo.

Dýchání. Jeho. Její.

Pak ucítil, jak tlak na jeho hrudi povoluje a na bocích roste. Otevřel oči, o nichž ani nevěděl, že je měl zavřené.

Žena seděla zády k němu. Přímo na jeho pánvi.

Typická jízda při rodeu.

Zatímco se jeho myšlenky ubíraly do míst, kde byli nazí, ona nad ním juchala a všechno bylo rozpálené a zpocené – ona zaklela a zvedla ruku k hlavě. Pak se ohlédla. Otočila. Setkala se s jeho pohledem očima, jež se už podruhé zvětšily jako papírové talíře.

„Ježíšmarjá…,“ vyštěkla.

Žena se zvedla z kolébky všech geniálních nápadů, co kdy měl – a bylo celkem jasné, že chce vyskočit. Ale nešlo to. Sesula se na bok a chytla se za nohu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. Nebo se aspoň chtěl zeptat. Nebyl si jistý, jaká změť slabik mu vyšla z úst.

„Není to zlomené.“ Sykala a třela si lýtko. „Není to zlomené, krucinál.“

Napůl se posadil opřený o lokty a uvažoval o tom, že pokud je zapotřebí sádra, takové povzbudivé řeči situaci nevyřeší. Ale proč vlastně plýtvat dechem na to, co je nasnadě…

Bum!

Oba nadskočili, když došlo k explozi. Zvedl paži, aby ji zaclonil, ačkoliv nevěděl, jaká ani odkud hrozba přichází, a pohlédl na konec uličky. Plameny. Učiněný táborák. Asi o šest bloků dál, pod jedním ze dvou městských mostů, u řeky.

Oranžové stroboskopické blýskání bylo působivé a díky té blikající podívané uviděl, že uprostřed výbuchu bomby se ocitlo to silné černé auto. A jak pouliční národ prchal, věděl, že zanedlouho začnou blikat červená a modrá světla a dostaví se všemožní lidé s odznaky a diváci s kamerami v telefonech.

„Musíme odtud vypadnout,“ řekl a vstal – a se zaklením si přiložil dlaň k bedrům.

Když se na něj jen dívala, natáhl k ní ruku, v níž nedržel pistoli.

„Nepotřebuješ doktora?“ zeptal se.

„Ne.“

Nechala jeho dlaň viset ve vzduchu a on už měl opravdu plné zuby toho, jak dnešní noc probíhala.

„Já ti neublížím,“ zahučel. „Zachránil jsem ti život, dvakrát. A jestli budeme dál trčet tady na té zkurvené ulici, možná tady za chvíli bude grupáč.“

Následovala trapná pauza a pak Lucan zavrtěl hlavou.

„Počkat, to neznělo dobře.“

Nebo možná znělo, uvažoval v duchu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vishous se vrátil do své hmotné podoby na střeše pavlačového činžáku, který představoval jasnou past. Jak se jeho tělu vrátila plná váha víc než sto pětatřiceti kilo – hele, usilovně cvičil a všechno to vzpírání činek přinášelo ovoce – ozvalo se vrzání, které naznačovalo, že musí našlapovat opatrně. Sunul se vpřed a přitom pohledem kontroloval dehtový papír, hromádky navátého zetlelého listí, jež se rozkládalo v humus, a nějaké cáry, které vypadaly jako kusy oblečení zbylé na místě zločinu.

Jelikož lidská kůže by byla nepravděpodobná. Momentálně se po Caldie nepohybovalo moc Buffalo Billů. Tedy takových, o nichž by se vědělo.

Střecha byla dlouhá a úzká, protože pětipodlažní budova s mizernými byty byla vmáčknutá mezi dvě další stejných kvalit. U takového bídného bydlení se rozumělo samo sebou, že tu nebudou žádné větráky klimatizace – ne že by měl chuť riskovat život při odhmotňování nějakým neznámým systémem potrubí. Ale taky tu nebylo žádné schodiště, ba ani poklop, a tím pádem musel najít cestu do bytu v nejvyšším patře. O nic velkého však nešlo. Spousta rozbitých oken, jimiž se mohl odhmotnit – Jupí!

Tady je to.

Bez jediného prasknutí, bouchnutí nebo i jen varovného lupnutí se Vishous ocitl ve volném pádu, jeho bagančata prolomila shnilou střechu, tělo nasála vzniklá díra a pád byl tak bleskurychlý, až sotva stihl zvednout ruce, aby se mu nevykloubila ramena.

Stav beztíže trval jen mžik, co by jedinkrát nadechl městskou hnilobu v prášku – a zrovna když uvažoval, jestli se bude takhle propadávat až do sklepa, dopadly jeho podrážky na něco pevného, kolena se ohnula… A zadek narazil. Dvakrát.

Zvedl se oblak prachu a Vishousova předloktí plácla o něco měkkého.

„To mě poser!“ zahulákal Rhage z druhé strany oblaku suti.

Vishous se po sobě podíval. No vida. Křeslo.

„Chceš mi přivodit infarkt?“ otázal se Hollywood. „Takhle mě vyděsit?“

Za smrdutým bojištěm plným flekatých matrací, prázdných lahví od alkoholu a potřeb k aplikaci drog se bratr držel za hrudník jako stará dáma v kostele, která se právě dozvěděla, že předmanželský sex frčí.

Vishous zkřížil nohy v kolenou a opsal kolem sebe oblouk dlaní v rukavici, jako by seděl na trůně. „Umíš se chovat jako muž. Co je to s tebou?“

„Nehraj si na Vita Corleoneho.“

„Aspoň jsi poznal hlášku.“

Rhage na něj namířil prst – a poněkud pokazil drsňáckou konfrontaci kýchnutím. Třikrát po sobě. Ale pak se velký a věčně hladový blonďák vzpamatoval jako pravý bojovník.

„Měl jsem tě radši, než jsi dostal smysl pro humor. A Kmotra znám zpaměti. A taky, než se zeptáš, ne, nepolíbím ti prsten. Stejně žádný nenosíš.“

„Ale nosím. A nechtěj vědět kde.“

Rhage potřásl hlavou. „Tuhle část anatomie nemusím vidět.“

„To je pravda.“ Vishous vstal. Podíval se na díru ve stropě. V duchu zaklel. „Jaká je šance?“

Skrz zubatou ránu ve střeše mu začalo pršet do obličeje, jak cáry dehtového papíru zachycovaly poryvy bouře a vydávaly zvuk jako ptačí křídla.

Rhage k němu přistoupil. „Takže sis to neplánoval?“

„Jak si mám sakra naplánovat, že propadnu střechou…“

Zasténání je oba přimělo otočit hlavy. V rohu polámané pohovky se pětadvacetiletý muž, který byl evidentně na nejlepší cestě k předčasnému hrobu, cukal, jako by byl napojený k vadné elektrické zásuvce, ruce se mu sunuly k červené řece, prýštící z jeho podbřišku.

„Jé, ty jsi vzhůru,“ pronesl Hollywood vesele. „To je skvělé. Já myslel, že jsi mrtvý.“

„Kdo je tvůj přítel?“ zeptal se Vishous, když oba přistoupili blíž a tyčili se nad chlápkem.

Pomlaskávání z ochablých úst. Potom kašel. Zblízka byl člověk objemnější, než si Vishous původně myslel, a ne proto, že by byl tlustý. Taky byl umaštěnější, což z něj ve Vishousových očích činilo spíš hamburger se sýrem než sušenku. Měl na sobě tričko, které bylo pravděpodobně před tři sta pětašedesáti dny bílé, a džíny, jež by nejspíš dokázaly stát samy i bez jeho pomoci.

Taky byl ozbrojený – no, skoro ozbrojený. Pistole ležela asi deset centimetrů mimo jeho dosah, na čalounění gauče, které bylo nacucané tělesnými tekutinami, jež by Vishous raději neanalyzoval. Aby se ujistil, že už nedojde k žádnému pronikání střel do měkkých tkání, které nedorostou, zkonfiskoval Vishous zbraň, vyndal zásobník a jednotlivé části strčil do kapes.

Rhage se sklonil a poklepal muži na rameno. „Haló?“

„Nemyslím, že se upejpá.“ Vishous vyndal ručně balenou cigaretu a ujistil se, že papírek pořád pevně drží. „A to je konstatování, které nijak nesouvisí s mým zdravotnickým vzděláním, vzhledem k tomu, že z něj teče jako z rozbité benzinové nádrže.“

„Chceme ti jen položit pár otázek.“ Rhage zvýšil hlas a podržel před šednoucím obličejem plastový pytlíček, označený symbolem kříže. „Prodáváš na ulici tohle – hele, žádné strachy. Nejsme naštvaní a nejsme od policie. Jen chceme vědět, kdes to vzal.“

Jak se Vishous poplácával, aby našel zapalovač, zvedal se mu z kožené bundy prach. A jo, byly v něm stopy krysího vyměšování.

Jako na povel Rhage kývl, až se umírající lekl, ale oživení netrvalo dlouho.

„Už nemáme čas na psychologické řeči,“ zabručel Vishous. „Jdu na to.“

Zapálil si cigaretu, vyfoukl kouř a pohroužil se do mužovy mysli…

Vishous zaklel. „Krucinál, synku. Musíš s tou fajfkou zvolnit.“

I na prahu smrti byly mužovy neurony tak přehnaně stimulované, až nebylo možné izolovat paměťové oblasti, krátkodobé ani dlouhodobé. A pak už to bylo jedno. Muž zaťal zuby, vzepjal se a ztuhl v epileptické křeči.

Vishous mu rychle vyskočil z mozku. „Nemám nic. A na resuscitaci už je pozdě.“

„Krucinál.“ Rhage pohlédl na otlučený stůl, posetý pytlíčky označenými tím nesmyslem v podobě železného kříže – mezi nimiž ležel i noťas a telefon. „Nejspíš všechno pobereme a vypaříme se.“

Uprostřed špinavého dřevěného čtverce ležel špalek zabalený v modrém plastu, jehož růžek byl roztržený, jako když se myš zakousne do sýra. Bílý prášek, jemný jako pudr, co se štětcem nanáší na obličej modelky, se z něj vysypal na stůl.

Žádný div, že má ten chlap mozek jako prskavku.

„Náramná zásoba,“ zahučel Vishous.

„Je to velký dealer.“

„Už není.“

Hollywood zvedl z podlahy tašku ze supermarketu Target. Vytřásl z ní obsah a předloktím do ní nahrnul určitě nejmíň dvě stě malých balíčků bílého prášku.

„Jak to, že se tu ten debil fláká úplně sám se vším tím koksem?“ Vishous zamířil zpátky k pohovce a postavil se čelem k muži, který sebou cukal a lapal po dechu. „Asi bude mít posilu. Pokud jsi nestřelil ještě někoho dalšího?“

„Kdepak, jenom jeho,“ opáčil Rhage přívětivě. „Musel mít náramnou reputaci.“

Dealerovy uslzené zarudlé oči se obrátily v sloup, když vydechl naposled. Poté se stal už jen kusem nábytku, dalším opotřebovaným předmětem v bídném pelechu.

„No a je to.“ Vishous se napřímil. „A možná bychom si ty a já mohli během dne trochu zatrénovat střelbu na terč ve výcvikovém centru, pravda? Však víš, pomíjivé dovednosti a tak dále.“

„Potřebuju zyrtec,“ kýchl Rhage. „Nemám problém s mířením, ale s nosem.“

„Pro ten se taky můžeme stavit dole na klinice. No tak, Hollywoode, frčíme. Ať už nefrkáš.“

Vishous žertovně zvedl obočí a bratr potřásl hlavou. „Jak jsem říkal, měl jsem tě radši, než jsi dostal smysl pro humor.“

„Copak, závidíš, že jsem teď dobrý ještě v něčem dalším?“

Dole na zemi v uličce, kde ji porazilo auto, se Rio snažila rozmasírovat bolest v levé noze – a vzpomínala na film Moje tlustá řecká svatba. Čistič na sklo. Kdyby tak měla trochu toho čističe.

Takže má možná taky otřes mozku.

Jak se na ni ten charger řítil, podařilo se jí vyskočit a převalit se těsně před nárazem a to jí zachránilo nohy od úplného roztříštění v holeních. To ale neznamenalo, že si nic nezlomila nebo že ráno nebude samá modřina – protože lidské tělo není míček na squash.

„… tady bude za chvíli grupáč. Počkat, to neznělo dobře.“

Zaznamenala mužský hlas a podívala se po jeho zdroji.

Byl to ten dodavatel, se kterým se měla setkat. Ten, co jí zachránil život. Mluvil na ni, ale kdovíproč neslyšela, co říká…

Zčistajasna její mozek jaksepatří dešifroval zaznamenaná slova. „Nebudu s tebou spát,“ vyhrkla.

Vstal a máchl dlaněmi v gestu zapomeň-na-to. „Jak jsem řekl, vyznělo to špatně. Potřebuješ doktora, nebo ne?“

„Ne. Rozhodně ne.“

Bylo to překvapení, že by někdo z drogového trhu chtěl odjistit granát voláním na tísňovou linku kvůli čemukoli, jenomže věděl, že ona patří k Mozartovu nejbližšímu okruhu. Takže možná jen chrání potenciální zdroj zisku. Kdyby natáhla brka nebo byla vyřazená z oběhu, musel by hledat jiný kontakt.

Třeba Mickieho.

Jak Rio vstávala, byla připravená na spoustu bolesti. Naštěstí to nebylo tak zlé, jak si předtím myslela, jen sestava basových vibrací v nohou. Mezitím na ni dodavatel – používal jméno Luke – hleděl, jako by čekal, že se skácí na bok a vytuhne na dláždění. Když udržela rovnováhu, tiše hvízdl.

„Jsi pekelně dobrá, dámo.“

Trhni si, pomyslela si. Tuna kovu a skla, co se na tebe řítí, ti dává křídla.

Typická reklama na Red Bull.

To všechno si nechala pro sebe. „Tak si promluvíme o cenách.“

„Hm, jo, vidíš tamhle tu ohnivou kouli?“ Ukázal k řece, kde charger explodoval po jakémsi nárazu a zářivě oranžový oheň nejevil známky dohoření. Pak přiložil dlaň k uchu. „Slyšíš ty sirény? Tady se to zkomplikuje, zvlášť protože jsem střelil toho střelce, i kdybych nestřelil zástupce. Jestli si chceš povídat, jdeme někam jinam.“

To se Rio vůbec nechtělo. Ale ne proto, že byla zraněná. Potřebovala zjistit, jestli ten telefonát, který měla předtím, než se všechno podělalo, souvisel s tím, co se právě stalo. Byla jen kolemjdoucí… nebo terč?

„Musím jít. Sejdeme se zítra.“

Luke, což pravděpodobně nebylo jeho skutečné jméno, na ni jen upřeně zíral. „Jestli mě pošleš do háje, půjdu za Mozartem sám.“

„Jo, tak to hodně štěstí. Nesetkává se osobně s nikým.“

„Mám speciální schopnosti.“

„To má spousta lidí.“ Její znuděný tón zastíral stres, který se jí ježil pod kůží. „Ozvu se a zkusíme to znovu zítra v noci.“

A jako by jí hlídka Caldwellského policejního sboru četla myšlenky, hlasitost těch sirén, na něž chlápek předtím poukázal, se zdvojnásobila, buď protože se k nim blížilo dalších dvacet policejních vozů, nebo protože těch dvanáct tuctů, co už byly na cestě, právě zahnulo za poslední roh.

„Posluž si,“ řekl dodavatel. „Ale byl jsem ochotný uzavřít dnes v noci dohodu – a přejdu k někomu jinému, jestli už nestojíš o to, co jsem dal vaší organizaci včera v noci. Taky mi dlužíš.“

„Prosím?“

„Zachránil jsem ti život, dvakrát.“ Přimhouřil zlatavé oči. „Dlužíš mi, Rio. A já si dluhy vybírám.“

„Nic jsem po tobě sakra nechtěla.“

„Takže bys radši byla mrtvá.“

„Než zadlužená? Klidně tomu věř. A potřebuješ mě. Takové kšefty, o něž stojíš, nemůžeš dělat s nikým než se mnou. Mozartova organizace je jediná, která bude nakupovat takové množství, o jakém mluvíš.“

„Tak tu dohodu uzavřeme.“

Rio se rozhlédla a v duchu uslyšela varování z hovoru, jejž předtím ukončila. „Budu tě kontaktovat na čísle, které mám…“

Muž ji popadl za paži. „Nehraj si se mnou. Mám možnosti, o jakých se ti ani nezdá.“

Než mohla zareagovat, pustil ji a odkráčel. Tmavé oblečení mu pomáhalo splynout s temnotou.

„Krucinál,“ zašeptala Rio a pak se taky schovala do stínu.

Přitisknutá ke zdi klubu vytasila pistoli a přejížděla pohledem okna na druhé straně uličky, ulici za sebou, ulici před sebou. Hlídkové vozy s jekotem sirén prosvištěly o blok dál a Rio zahlédla jejich zástup s blikajícími světly, když přejížděl křižovatku, na niž dohlédla.

Nohy ji šíleně bolely, obzvlášť levá pod kolenem.

Světlo blesku poskytlo jejím očím možnost vidět víc, než umožňovalo rozptýlené světlo města – a také ji odhalilo. Sesula se do zapuštěných dveří, svraštila čelo a znovu se vyklonila. Vzápětí… další záblesk.

„Kam ses poděl?“ pronesla polohlasem.

Dodavatel jaksi… zmizel. Ledaže by vklouzl do některé budovy? Možná. To bylo jediné vysvětlení. Tím směrem, kam předtím odešel, na druhou stranu než k řece, nebyla žádná nároží, žádné průchody, nedalo se jít jinam než rovně přes dva bloky. Možná vyrazil tryskem… Tím se nemůže zabývat. Ne teď.

Zkontrolovala zásobník pistole, znovu spustila zbraň ke stehnu a pokračovala v cestě. Mrtvolu našla asi o dvanáct metrů dál, zhroucenou obličejem dolů na dlažbě za kontejnerem na odpadky. Byl to muž, soudě podle postavy a vlasů a také podle velikosti bot. Když poklekla vedle něj, došlo jí to.

Bunda. Černou koženou bundu poznala podle červeného štepování, které křižovalo ramena a ubíhalo k dolnímu lemu.

„Erie.“

Jeden z Mozartových pobočníků.

Střílel po ní? Nebo po chargeru?

Při pohledu na rudou kaluž, která se pod mužem rozlévala, si vzpomněla na jednu vraždu, k níž došlo minulý víkend na Manhattanu. Johnnyho Dvouboťáka, spojence Mozartova největšího konkurenta ve státě, popravili a shodili do řeky Hudson. Povídalo se, že odveta na sebe nedá dlouho čekat.

Možná ji Erie chránil, chránil uzavíranou dohodu. Pokoušel se ji řidič chargeru zabít ze msty?

Rio natáhla ruku a přiložila špičky prstů k vnitřní straně Erieho dosud teplého zápěstí. Hmatala… ne, žádný pulz. Pokřižovala se, vstala – a opustila oblast, aby mohla z většího bezpečí telefonicky nahlásit na velitelství podrobnosti o přestřelce.

Že při chůzi jenom kulhala, bylo lepší, než mohla doufat.

A to bylo dobře, protože se svým seznamem úkolů pro dnešní noc ještě neskončila.

KAPITOLA PÁTÁ

Lucan se zhmotnil téměř na stejném místě, kde předtím vyděsil ty dva kluky se zařízením na lov duchů. Nastavil obličej dešti a nechal si lehké kapky dopadat na čelo a tváře. Za zavřenými víčky viděl, jak do té lidské ženy naráží auto. Pak se mu vybavilo, jak potom vstávala, oprašovala se a pustila se do něj.

Měla výraznou tvář, smělé rysy, plné rty, velké tmavé oči pod rozhodným obočím. Pokožka jí úplně zesinala, když přenesla váhu na nohu, která utrpěla zásah, ale odmítala podlehnout bolesti.

Nemohl se rozhodnout, jestli je ta kočka sexy, nebo blbá.

No… nejspíš to byla blbost, ale připadalo mu to sexy.

Setřel si déšť z vlasů, sklonil hlavu a zadíval se přímo před sebe. Jestli mu nezavolá někdy během zbytku dnešní noci nebo zítřejšího dne, vyrazí do ulic a najde ji.

A co potom? – otázala se nejmužnější část jeho bytosti.

„Do toho ti nic není,“ zabručel.

Chceš ji.

„Jo, abych se zbavil Vykonavatele.“

Uvědomil si, že se hádá sám se sebou, a zamířil ke svému novému domovu – a tím „domovem“ myslel nedobrovolné poddanství se střechou nad hlavou. Dřív se tomu říkalo „vězeňský tábor“, když byli pod zemí na starém stanovišti, které opustili. Tohle byl nový řád světa, už bez cel, ačkoliv pořád ještě pod zemí, stále s těmi sledovacími obojky.

Zvláštní, jak můžete ovládat lidi, když stačí stisknout dálkový ovladač, aby se jim vypařil mozek. Taky neexistovalo moc možností, jak udržet v područí většinu upírů.

Byl jedním z mála bez obojku. Ale potřeboval možnost odhmotnit se do Caldwellu a zpátky, aby uzavřel tuhle smlouvu, a to nejde, když máte kolem krku ocelový pás.

A Vykonavatel se nebál, že by zdrhnul. Ten hajzl měl na něj páku, něco, co bylo stejně dobré jako výbušný náhrdelník. Ale moc dlouho už to nepotrvá, takže hrál o čas. Jedna smrt a bude volný – a napůl uvažoval o tom, že by zastal Smrťákovu práci osobně. V téhle chvíli by to byla stejně vražda z milosrdenství, dvě osvobození za cenu jediného proříznutého hrdla.

Vyšlo by to lacino, vzato kolem a kolem.

Před ním se stará nemocniční budova tyčila jako něco z filmu Johna Carpentera, kde všichni až na ctnostnou dívku, která neměla sex se svým přítelem, zemřou kreativními, krvavými způsoby.

Bože, stýskalo se mu po osmdesátkách. Ale na druhé straně, naposled měl možnost koukat na televizi nebo poslouchat rádio těsně předtím, než ho uvrhli do vězeňského tábora. Takže jo, duchem byl pořád v roce 83. A možná se mu nestýskalo po té éře, stýskalo se mu… po životě a prostých svobodách, které tehdy bral jako samozřejmost.

Lucan se zastavil na vyšlapaných kamenných schodech u vchodu do sanatoria. Centrální jádro budovy tvořila věž zavřených oken, podlaží stoupala jako hranaté kopí, jehož špičku korunoval hromosvod. Po obou stranách tohoto trupu vybíhala dvě pětipodlažní křídla otevřených verand, rozevřená v tupém úhlu, aby zachycovala setrvalý vánek do selhávajících plic.

Sanatorium vzniklo pro léčbu lidských tuberkulózních pacientů, kteří umírali krutou, dusivou smrtí po celé 19. století a ještě i ve dvacátém. Tehdy se bakteriální infekce léčila čerstvým vzduchem v takovém množství, jaké kdo vydržel, bez ohledu na roční období. No, a taky usekáváním kousků plic nebo olejem z tresčích jater nebo inhalováním bolehlavu.

Dokud koncem čtyřicátých let nepřišla záchrana v podobě streptomycinu a dalších léků.

Proč to všechno ví o bezocasých krysách a jejich kašli? Měl tyhle triviálnosti rád, i když šlo o věci, které upíry nepostihovaly. Ani křížence upírů a vlkanů.

Nejradši měl křížovky v New York Times.

Přejel pohledem jižní křídlo, otevřené terasy, které ubíhaly až k protějšímu konci. Za lodžiemi se nalézaly pokoje pro pacienty, zrezivělé rámy starých nemocničních lůžek v těsných prostorách, všemožná suť v chodbách a graffiti na špinavých a tlejících stěnách. Severní křídlo na tom bylo stejně, tak jako administrativní jádro, jímž byla stavba ukotvená.

Všechno opuštěné a v rozkladu, zbývali už jen duchové mrtvých pacientů.

Tedy nad zemí.

Svým způsobem sem vězňové jako on a ostatní patřili. Taky byli odložení. Zapomenutí. A většinou i tleli, jak se šourali pod zemí a jejich jediným využitím bylo řezání a porcování drog, aby vydělali peníze pro dalšího despotu.

„Jedna smrt,“ pronesl chmurně, když sáhl po začernalém mosazném táhlu. „Jedna smrt a jsem z toho venku.“

Má to své výhody, když se vás rodina zřekne.

Už žádné páky, pokud jde o rod, protože je vám jedno, jestli někdo ty hajzly udusí ve spaní polštářem.

Ve starém domě zůstala ještě zavedená elektřina a uprášená žárovka, zavěšená na drátě, vrhala smutné světlo na to, co bývalo recepcí, čekárnou a příjmem. Podle toho, co si přečetl na desce na zdi, nemocnice přestala léčit tuberkulózní pacienty začátkem padesátých let a přešla na péči o duševně choré. To vydrželo až do sedmdesátek a od té doby byla stavba úplně opuštěná.

Nedomníval se, že by někdo přidal bronzovou desku na počest obyvatel, mezi nimiž byli i upíři.

Opustil otevřený prostor s plesnivými pokácenými křesly a oprýskanými lacinými dřevěnými stoly a zamířil doprava. Chodba severního křídla nesla označení „Severní křídlo“ – překvapení! – a po obou stranách byly kanceláře správy, chybějící dveře umožňovaly nahlédnout do místností se zborcenými stropy a rozbitými okny, která pouštěla dovnitř nepohodu a také za léta spadané listí. Na několika místech se zabydlel plevel a začínal pomaličku stoupat po potřísněných stěnách.

Cestou se nenamáhal tlumit zvuk svých bot. Stráže, jež hlídaly, ho očekávaly – no, možná ne takhle brzy, ale byl známá firma, která směla vstupovat a odcházet.

Čím víc se vzdaloval od té jediné žárovky, tím byla větší tma, ale měl zrak ještě ostřejší než normální upíři, jeho vlčí geny působily jako brýle pro noční vidění, všechno v odstínech červené.

A proto přesně věděl, kam v té uličce střílet. To byl ale bordel… „Jsi doma brzy.“

Lucan se zastavil. No sakra. Ještě dvacet metrů a byl by dole ve sklepním komplexu. Tak blízko.

Nespouštěl oči ze své kořisti, nechtěl se odvrátit od dveří pancéřovaných ocelí, jež byly instalovány pro nové majitele.

„Copak je, vlkane? Někdo ti v Caldwellu sebral kyblíček?“

„Přesně tak,“ opáčil nenuceně. „A současně ti odebral duši.“

Smích ve tmě se podobal břitvě, putující po krční žíle. No, bylo by to takové, kdyby Lucan nekašlal na to, jestli je naživu.

„Víš, že si s tebou rád vyměním místo, kdybys to nezvládal.“

Teď se Lucan ohlédl přes rameno pro případ, že by tohle verbální pošťuchování přešlo ve fyzickou strkanici – a hele, klidně by šel do toho. Měl sto chutí do něčeho praštit.

„Škoda že to Vykonavatel nedovolí,“ zabručel Lucan. „Tobě se nedá věřit, viď, Apexi.“

Upír vystoupil do chodby a šla z něj hrůza, byl to ten typ, jemuž se i skuteční vrazi a sociopati v táboře vyhýbali širokým obloukem. S černýma očima, které se třpytily instinktem predátora pro čerstvou krev, a tělem, jež bylo obalené svaly a navíc rychlé jako blesk, byl přesně takový, jak vypadal: bezcitný zabiják, který si na rozdíl od jiných osob uvězněných v tomhle pekle svůj rozsudek skutečně zasloužil.

A krucinál, tím, že si začal holit hlavu, nevypadal o nic přívětivěji ani mazlivěji.

„Nemusíš se sem vracet,“ řekl Apex. „Mohl jsi prostě zmizet ve městě.“

„Dobře víš, proč se vracím. A nebudu obhajovat svoje skálopevné rozhodnutí před takovými, jako jsi ty.“

Ústa druhého muže se zvlnila čímsi, co by na jiném obličeji byl úsměv. Vzhledem k tomu, kdo a jaký byl, znamenal tento pohyb pouze způsob, jak ukázat tesáky.

„Nebuď defenzivní kvůli smrti, kterou sis sám vybral, vlku. Nebo myslíš, že to pro tebe skončí nějak jinak?“

Lucan přistoupil přímo k čistokrevnému upírovi, tak blízko, až se dotýkali hrudí. Pak opětoval úsměv přesně tak, jak mu byl předtím adresován.

„Odkdy se staráš o někoho jiného než o sebe?“ Zachoval klidný hlas. „A jestli vyhrožuješ, co kdyby ses o něco pokusil hned? Měl jsem všivou noc a trochu tělocviku by mi přišlo sakra vhod.“

Apexovy zářivé onyxové oči se přimhouřily. „Ty jsi ale zvíře.“

„To. Ty. Taky…“

„Hele, hele, no tak, kluci. Copak tady nemůže být chvilku klid?“

Blázinec se přidal k zábavě, ale spíš jako kapelník než jako účastník rvačky. Rozpřáhl svalnaté paže nad příslovečnou bombou, která se chystala explodovat, a díval se z jednoho na druhého.

„No tak, dejte si pusu a smiřte se. Pak pojďte za mnou. Přepadl jsem poslíčka s pizzou, co měl namířeno na fotbalový večírek – žádné strachy, pustil jsem ho a vrátím mu i auto včetně nákladů a dýška. Mám stvrzenku a taky jeho kartičku pojištěnce s adresou. Co jsem to chtěl říct – aha, jasně. Mám vzadu horkou pizzu Domino. No tak!“

Apex bouchl Lucana pěstmi do ramen a ten dvojitý zásah byl příjemný. Pak následovala pauza, jako by dostával šanci mu to oplatit.

Když se to rozhodl neudělat, Apex odstoupil.

„Sleduju tě.“

Lucanovi se zacukal horní ret. „Jak je libo, debile.“

Druhý muž se odhmotnil a Lucan začal přecházet dokolečka.

„Má tě rád,“ poznamenal Blázinec. „Pod tím vším tě opravdu…“

„To ses zbláznil?“

„No, nezbláznil. Aspoň si to nemyslím. Každopádně – pizza?“

Lucan si promnul obličej. „Jo, umírám hlady.“

„Tak pojď, odvedu tě k ní.“

Na ta slova Lucan teprve jaksepatří zaostřil zrak na pomyslné páté kolo. S černobílými vlasy a bezbarvýma očima byl Blázinec dost statný a uměl se bránit, když musel, ale byl sakra moc bezstarostný, než aby představoval primární hrozbu.

„Musím jít za Vykonavatelem,“ uslyšel Lucan svůj hlas.

„Nejdřív jídlo. Jsi moc hladový, aby ses nedostal do špatné situace.“

Byla to dobrá rada od zdroje, který byl známý spíš tím, jak uměl jít na nervy. Ale žebrák si nevybírá a tak dále.

Vykročili spolu k nouzovému východu a Blázinec pokračoval: „A dobrá zpráva je, že jenom jedna pizza je ta havajská blbost. Proč někdo poskládá dohromady ananas a šunku na lůžko z naprosto dobré mozzarelly, to vůbec nechápu.“

„Lidé jsou divní.“

A sakra o hodně míň nebezpeční než ti, se kterými žiju, dodal v duchu Lucan.

KAPITOLA ŠESTÁ

Když se Rio ocitla v blízkosti poslední zastávky dnešní noci, levá noha už jí bručela melodii v rytmu srdce, bum, bum, bum…

Neexistuje nějaká taková písnička? Charlie X, nebo tak něco. Před pár lety ji vysílali na stanici Sirius každých patnáct minut.

Pokračovala v cestě, a jak odlehčovala jednu stranu, výrazně kulhala a přitom jen málo zmírňovala návaly bolesti, které jí zaplavovaly nervový systém. Dobrá zpráva byla, že jí zbývalo ujít už jen jeden blok, a na tohle přece pomůže motrin, ne? V přihrádce v palubní desce svého auta měla napůl spotřebované ekonomické balení řečeného léku na bolest a ke kraksně teď měla ještě blíž, než když měnila trasu z tamté uličky.

Rozhlédla se a překontrolovala, zda ji nikdo nesleduje. Činžáky po obou stranách ulice byly vysoké a úzké, namačkané k sobě s mezerami o šířce pouhých centimetrů mezi aluminiovým obložením, každý pes jiná ves. Obydlenost tu byla přinejlepším padesát na padesát a bylo poznat, ve kterých budovách se bydlí legálně, podle toho, jestli byla okna zakrytá. Pokud byly uvnitř zatažené závěsy nebo prostěradla přitlučená hřebíky, pak tam lidé platili nájem. Zbytek bytů byl vydaný napospas squatterům, rozbité skleněné tabulky a slabé světlo svíček tvořily smutná svědectví ztracených duší, hledajících útočiště před svými démony v těchto zákoutích městského pekla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.