Přeložila:

JANA VLČKOVÁ

Lisa Kleypas: Tajemství letní noci

Vydání třetí (v Baronetu první)

Copyright © 2004 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2528. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Secrets of Summer Night

Český překlad © 2005, 2010 a 2022 Jana Vlčková

Odpovědná redaktorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1868-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1861-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Lisa Kleypas

Tajemství letní noci

Čekanky (1)

Věnováno Julii Murphyové

za to, že se s nezměrnou láskou a trpělivostí šikovně stará o Griffina a Lindsay…

Velice jsi mi pomohla s obchodní stránkou mé profese a stala ses váženým členem naší rodiny.

Děkuji ti zejména za to, že jsi zůstala sama sebou.

Navždy milující

L. K.

Prolog

Londýn 1841

Ačkoliv Annabelle Peytonovou celý život varovali, aby si nikdy nebrala peníze od cizích, jednoho dne učinila výjimku…, a vzápětí přišla na to, proč se měla řídit radou své matky.

Došlo k tomu v době bratrových tak vzácných školních prázdnin. Jak měli sourozenci ve zvyku, vydali se na Leicesterské náměstí zhlédnout nejnovější panoramatické představení. Dva týdny celá domácnost šetřila, aby si mohli koupit vstupenky. Jakožto jediní potomci Peytonova rodu si byli Annabelle a její mladší bratr Jeremy vzdor desetiletému věkovému rozdílu neuvěřitelně blízcí.

„Annabelle,“ vyzvídal Jeremy, sotva se vrátil od stánku, kde se prodávaly lístky na vystoupení, „máš ještě nějaké peníze?“

Zavrtěla hlavou a tázavě na hocha pohlédla. „Bohužel ne. Proč?“

Chlapec si krátce povzdechl a odhodil z čela neposlušnou kadeř barvy medu. „Zdvojnásobili cenu. Představení je zřejmě nákladnější než jindy.“

„Upoutávka v novinách se o vyšším vstupném nezmiňovala,“ pravila důstojně Annabelle. Pak ztišila hlas a povzdechla si: „Zvonky pekelné.“ Otevřela peněženku v naději, že nalezne nějakou zapomenutou minci.

Dvanáctiletý Jeremy se chmurně zadíval na obrovský transparent, zavěšený mezi sloupy nad vchodem do divadla. PÁD ŘÍŠE ŘÍMSKÉ: VĚRNÉ PŘEDSTAVENÍ S DIORAMATICKÝMI OBRAZY. Třebaže se premiéra konala už před čtrnácti dny, tlačili se tu netrpěliví návštěvníci, lační zázraků slavného impéria a jeho tragického pádu. „Jako byste cestovali zpátky v čase,“ básnili následně. Obvyklé panorama sestávalo z pláten zavěšených v kruhové místnosti, jež ohromovala obecenstvo ve svém středu působivě pojatými namalovanými scénami. Někdy výsledný dojem podtrhovala jímavá hudba a zvláštní osvětlení, které činily z výjevu ještě větší podívanou, zatímco vypravěč se zvolna pohyboval po obvodu kruhu a popisoval překvapeným divákům vzdálená místa a bitvy.

Podle Timesů se však tentokrát jednalo o „dioramatické“ představení, což znamenalo, že malby byly vyvedeny na průsvitném naolejovaném kalikovém plátně, nasvíceném zpředu a někdy i zezadu speciálně filtrovaným světlem. Tři sta padesát návštěvníků stálo ve středu točny obsluhované dvěma muži, takže se publikum během produkce pomalounku otáčelo. Souhra světel, zrcadel, filtrů a herců představujících obléhané Římany vyústila v cosi, co bylo nazýváno „živými obrazy“. Podle toho, co Annabelle četla, jsou závěrečné scény, kdy vybuchne sopka, tak realistické, že některé ženy v obecenstvu vykřikují a dokonce omdlévají.

Jeremy vyškubl portmonku z Annabelliných nervózních rukou, utáhl šňůru a předal ji zpět své sestře. „Máme dost na jednu vstupenku,“ prohlásil věcně. „Běž dovnitř. Stejně jsem to vidět nechtěl.“

Annabelle rozhodně zavrtěla hlavou. Věděla, že bratříček nemluví pravdu a chce se představení vzdát v její prospěch. „Nepřipadá v úvahu. Dovnitř půjdeš ty. Já sem mohu zaskočit, kdykoliv budu chtít. To ty jsi pořád ve škole. Představení trvá pouze čtvrt hodiny. Zatímco budeš uvnitř, projdu se po obchodech.“

„A budeš nakupovat bez peněz?“ zeptal se Jeremy. Modré oči se mu pochybovačně leskly. „Ano, to musí být náramná zábava.“

„Přitažlivost nakupování tkví v prohlížení věcí, ne v jejich získávání.“

Jeremy si odfrkl. „Tímhle se utěšují chudí lidé, když kráčejí po Bond Street. Mimoto tě samotnou nikam nepustím. Lepili by se na tebe všichni mužští z okolí.“

„Nebuď hloupý,“ broukla Annabelle.

Bratříček se znenadání zakřenil. Očima pohladil sestřinu líbeznou tvář, podmanivě modré oči a chomáč nazlátlých kudrlinek, deroucí se zpod krempy klobouku. „S falešným studem se neobtěžuj. Moc dobře víš, jaký máš na muže vliv. A pokud je mi známo, neváháš jej využít.“

Annabelle na jeho škádlení odpověděla předstíraným zamračením. „Pokud je ti známo? Co ty víš o mých vztazích s muži, když jsi většinu času ve škole?“

Jeremy pojednou zvážněl. „Brzy se to změní,“ hlesl. „Tentokrát se do školy nevrátím. Tobě i mamince budu užitečnější, když zůstanu doma a najdu si práci.“

Dívka vykulila oči. „Jeremy, něco takového pusť okamžitě z hlavy. Zlomil bys mamince srdce, a kdyby byl naživu tatínek…“

„Annabelle,“ přerušil ji chlapec tiše, „nemáme žádné peníze. Vždyť nedáme dohromady ani mizerných pět šilinků na panoramatické představení…“

„A jaké si myslíš, že bys sehnal zaměstnání?“ dobírala si jej Annabelle. „Vždyť nemáš vzdělání ani konexe. Ledaže bys prahl po zametání ulic či kariéře poslíčka. To radši zůstaň ve škole, dokud nedozraješ pro slušnou profesi. Já si mezitím najdu nějakého bohatého muže, za něhož se provdám. Pak bude všechno v pořádku.“

„To bude partie, nevěsto bez věna,“ odsekl Jeremy.

Mračili se jeden na druhého, zatímco zřízenci otevřeli vchod a natěšený dav se tlačil do divadla. Jeremy sestru ochranitelsky objal a vyvedl ji z tlačenice. „Zapomeň na panorama,“ prohodil mdle. „Podnikneme něco lepšího – něco, při čem je větší švanda a nic to nestojí.“

„Například?“

Na okamžik se zamysleli. Oběma však bylo jasné, že na nic nepřijdou, a vyprskli smíchy.

„Pane Jeremy,“ ozval se za nimi hluboký hlas.

„Pane Hunte,“ zvolal oslovený srdečně a natáhl pravici. „Jsem překvapený, že si mě pamatujete.“

„I já se divím, že jsem vás poznal. Od našeho posledního setkání jste vyrostl nejméně o hlavu.“ Vzájemně si potřásli rukou. „Na prázdninách?“

„Ano.“

Jeremy si všiml nechápavého pohledu své sestry, takže zatímco vysoký cizinec směroval skupinu svých známých do divadla, špitl sestře do ucha: „Pan Hunt – syn řezníka. Jednou dvakrát jsem se s ním setkal v obchodě, kam mě matka poslala s objednávkou. Buď na něj hodná – je zámožný.“

Pobavené Annabelle blesklo hlavou, že na řeznického synka je pan Hunt nebývale nastrojený. Pro tuto příležitost zvolil skvěle padnoucí černý kabátec a módně ušité volné kalhoty, pod nimiž se rýsovalo jeho štíhlé, pevné tělo. Jako většina pánů jdoucích na představení i on již smekl klobouk a vystavil tím na odiv záplavu tmavých, jemně zvlněných vlasů. Byl vysoký a robustní. Co se věku týče, hádala by mu kolem třicítky. Rysy v obličeji měl ostré, nos dlouhý a úzký, ústa široká a oči velmi tmavé. Z mužné tváře vyzařovala jakási cynická potměšilost, neskrývalo se v ní nic rozpustilého. I ledabylému pozorovateli bylo jasné, že tenhle člověk zřídka mluví do větru. Zřejmě ho poznamenala tvrdá práce a snad i jistá ctižádostivost.

„Moje sestra, slečna Annabelle Peytonová,“ představil ji Jeremy. „Seznam se s panem Simonem Huntem.“

„Je mi potěšením,“ řekl s úklonou Hunt.

Ačkoliv mužovo zdvořilé chování nevykazovalo jedinou chybu, v očích se mu zvláštně zablesklo, až dívku podivně píchlo v hrudi. Aniž tušila proč, bezděky couvla do ochranitelské náruče mladšího bratra a letmo přikývla. Ke svému znepokojení zjistila, že nedokáže od cizince odtrhnout oči. Jako by mezi nimi proběhla jakási sotva patrná vlnka poznání… Ne že by se znali z dřívějška, spíše jako by se jejich cesty k sobě kdysi přiblížily, než je netrpělivý osud s definitivní platností zahnal každého jinam. Nevšední pocit, ale člověk se ho nedokázal zbavit. Znejistěla. Stala se zajatkyní mužova upřeného pohledu, až její tváře zalila nevítaná zrádná horká červeň.

Ačkoliv Hunt zíral na Annabelle, dál nevzrušeně hovořil s Jeremym. „Smím vás doprovodit dovnitř?“

Na okamžik se rozhostilo trapné ticho, které prolomil bratr s předstíranou nonšalancí: „Děkujeme vám, ale právě jsme se rozhodli změnit program.“

Hunt tázavě vyklenul obočí. „Jste si jisti? Tohle prý stojí za vidění.“ Zadíval se na chlapce, v jehož obličeji četl vzrůstající rozpaky. Proto jej oslovil tichým hlasem: „Nepochybně existuje pravidlo, že o těchto záležitostech se před dámou nehovoří, nicméně napadlo mě… Nezaskočila vás náhodou nečekaně vysoká cena vstupného, pane Jeremy? Pokud ano, s radostí vám vypomohu…“

„Kdepak, děkujeme,“ vyhrkla kvapně Annabelle a loktem dloubla bratra do boku.

Jeremy se ušklíbl: „Oceňuji vaši nabídku, pane Hunte, avšak sestra nesouhlasí…“

„Nechci to představení vidět,“ skočila mu Annabelle nevybíravě do řeči. „Slyšela jsem, že je plné násilí a rozčiluje ženy. Raději bych se v klidu prošla parkem.“

Hunt se na ni upřeně zahleděl, v očích se mu zračil výsměch. „To jste tak bázlivá, slečno Peytonová?“

Popuzená jemnou výzvou, popadla Annabelle bratra za paži a naléhavě jím zacloumala. „Je načase odejít, Jeremy. Nesmíme pana Hunta dál zdržovat. Jsem si jistá, že chce stihnout začátek představení.“

„Obávám se, že nebudu mít z vystoupení nic,“ ujistil Hunt sourozence vážně, „jestliže se ke mně nepřidáte.“ Věnoval chlapci povzbudivý pohled. „Vadilo by mi, kdyby pouhých pár šilinků připravilo vás a vaši sestru o odpolední zábavu.“

Jelikož vycítila, jak je bratr zviklán, špitla mu ostře do ucha: „Ať tě ani nenapadne nechat si od něj koupit lístek, Jeremy!“

Chlapec ji naprosto ignoroval. „Pane,“ odvětil upřímně, „kdybych se rozhodl přijmout od vás půjčku, nejsem schopen poskytnout vám záruku na její splacení.“

Annabelle zavřela oči a potichu zasténala. Zoufale se snažila, aby nikdo nepřišel na to, jak je jejich rodinný rozpočet napjatý. Vědomí, že tenhle člověk tuší, kolik pro ně znamená pouhý šilink, bylo víc, než dokázala snést.

„Není důvod spěchat,“ slyšela bezstarostná Huntova slova. „Až příště přijedete na prázdniny, stavte se v obchodě mého otce a nechte peníze tam.“

„Potom je všechno v pořádku,“ souhlasil s očividnou spokojeností Jeremy. Na znamení dohody si potřásl se svým protějškem rukou. „Děkuji vám, pane Hunte.“

„Jeremy…,“ spustila Annabelle tlumeným šepotem.

„Počkejte tady,“ prohodil Hunt přes rameno a pospíchal k pokladně.

„Jeremy, dobře víš, jak je špatné brát si od něj peníze.“ Dívka upřeně hleděla do zatvrzelých očí svého bratra. „Jak jsi mohl? Není to správné… Když si představím, jakému člověku jsme teď zavázáni… Tohle se nesluší!“

„Jakému?“ otázal se nevinně hoch. „Povídám ti, že je zazobaný… Aha, tobě vadí jeho nižší společenské postavení.“ Lítostivě se pousmál. „Těžko mu to mohu zazlívat, zejména když je tak nechutně bohatý. Kromě toho – my dva nepatříme zrovna k vysoké aristokracii. Upřímně řečeno, držíme se na nejnižších příčkách společenského žebříčku, což znamená…“

„Jak může být řeznický synek nechutně bohatý?“ divila se Annabelle. „Ledaže by obyvatelé Londýna konzumovali víc hovězího a slaniny, než je mi známo, protože jediný příjem plyne řezníkovi z jejich prodeje.“

„Nikdy jsem netvrdil, že pracuje v krámku svého otce,“ odvětil Jeremy nadřazeně. „Pouze jsem se vyjádřil v tom smyslu, že jsem se tam s ním setkal. Je podnikatel.“

„Myslíš tím finanční spekulant?“ Annabelle se zamračila. Mezi jejími známými se jakékoliv zmínky o obchodování považovaly za vulgární. Nikdo si na ně netroufal ani pomyslet. Člověk, který nadělal jmění chytrými investicemi, byl v určitých kruzích víc než nežádoucí.

„Něco víc než jen to,“ prohlásil bratr. „Ale domnívám se, že na tom, co dělá anebo kolik má nastřádáno, stejně nezáleží, protože pochází z neurozené rodiny.“

Zaslechla v bratrově hlase kritický podtón, proto se na chlapce káravě podívala zpod přivřených víček. „Mluví z tebe demokrat, Jeremy,“ ucedila suše. „Nemusíš se mnou jednat, jako bych byla kdovíjaký snob. Tutéž námitku bych vznesla i v případě, že by nám drobné strkal samotný vévoda. Na tom, že nabídka vyšla z úst pracujícího člověka, vůbec nezáleží.“

„Avšak návrhům vévody by ses tolik nebránila,“ dobíral si ji Jeremy a vzápětí se rozesmál.

Návrat Simona Hunta ukončil další hašteření. Ostražitě si sourozence prohlédl očima barvy černé kávy a zlehka se pousmál: „Všechno jsem zařídil. Můžeme jít?“

Jeremy nadšeně vyrazil vpřed, Annabelle za ním váhavě kráčela. „Nemusíte nás doprovázet, pane Hunte,“ pravila odměřeně, vědoma si skutečnosti, že se nechová zrovna uctivě. Avšak z neznámého společníka vyzařovalo cosi, co v její duši vyvolávalo poplašené jiskření. Simon jí nepřipadal jako důvěryhodný člověk. Vlastně…, až na dokonalé oblečení a uhlazený vzhled se jí zdál divoký. Představoval typ muže, s nímž by se dobře vychovaná dáma zdráhala zůstat o samotě. Její názor přitom nikterak neovlivňovalo sociální postavení. Podvědomí ji varovalo, aby zůstala ve střehu. Dokonalý vzhled a mužnost vyzařující z neznámého člověka ji nutily k ostražitosti. „Jsem si jistá,“ pokračovala stísněně, „že se budete chtít připojit ke svým přátelům.“

Její poznámka se setkala s líným pokrčením širokých ramen. „V tomhle davu je nenajdu.“

Annabelle by mohla podotknout, že jakožto jeden z nejvyšších lidí v sále by určitě neměl s pátráním potíže, nicméně veškeré námitky byly očividně zbytečné. Ať se jí to líbí nebo ne, bude muset zhlédnout vystoupení se Simonem Huntem po boku. Nemá totiž na vybranou. Jakmile spatřila nadšení svého bratra, odpor zeslábl a ona se obrátila k Huntovi poněkud vlídněji.

„Odpusťte. Nechtěla jsem být hrubá. Já jenom, že jsem nerada zavázána někomu, koho vlastně neznám.“

Hunt po ní střelil bystrým pohledem, pronikavým až běda. „Chápu vaše pocity,“ sdělil dívce, když ji prováděl mezi lidmi, „avšak v tomto případě se nejedná o závazek. Kromě toho si nejsme zase tak cizí. Vaše rodina patří po léta k našim stálým zákazníkům.“

Vstoupili do prostorného kruhového divadla a vkročili jednou z branek na točnu jištěnou železným zábradlím. Obklopilo je přepečlivé zpodobnění krajiny starého Říma. Plošinu dělilo od kulis přibližně dvanáct metrů. Mezeru vyplňovalo strojní vybavení, nad nímž obecenstvo užaslo. Jakmile diváci zaplnili plošinu, dramaticky se setmělo. Odevšad se ozývaly vzdechy plné očekávání. Všech se zmocnilo vzrušení. Mechanismus měkce zavrněl, zpoza plátna se počala linout modrá záře, jež propůjčila namalovaným výjevům zdání opravdovosti. Dojem byl natolik věrný, až se Annabelle polekala. Zcela propadla iluzi, že se octla uprostřed starověkého města. Objevilo se několik herců v tógách a sandálech, zatímco vypravěč publiku přibližoval historii starého Říma.

Diorama bylo mnohem úžasnější, než dívka doufala. Přesto se nedokázala zcela soustředit – příliš si vedle sebe uvědomovala blízkost cizího muže. Rozhodně jí nikterak nepomáhala skutečnost, že se k ní čas od času sklonil a zašeptal jí do ucha nemístnou poznámku. Posměšně ji káral, aby neprojevovala tolik nadšení pár chlapíkům navlečeným do ložního prádla. Ačkoliv se Annabelle snažila potlačit veselí, uklouzlo jí zdráhavé zahihňání, za což utržila od diváků stojících kolem nich několik nesouhlasných pohledů. Vzápětí jí Hunt vyčinil za to, že se chichotá během tak poučné přednášky, a ona měla nutkání rozesmát se ještě víc. Jeremy byl natolik pohroužen do představení, že si Huntových alotrií vůbec nevšiml. Dychtivě natahoval krk, aby zjistil, která část zařízení umí vyvolat takové divy.

Hunt ztichl až v okamžiku, kdy sebou točna nečekaně trhla. Někteří diváci ztratili rovnováhu, avšak lidé stojící v jejich blízkosti je okamžitě zachytili. I Annabelle zaskočil náhlý pohyb, zčistajasna se octla v pevném objetí, přivinuta k Huntově hrudi. Jakmile nabyla rovnováhy, okamžitě ji pustil. Sklonil k dívce hlavu a tiše se zeptal, zda je v pořádku.

„Ach ano,“ hlesla bez dechu. „Prosím o prominutí. Ano, jsem naprosto…“

Hlas se vytratil do ohromeného ticha. Zaplavil ji neznámý pocit. Nikdy v životě na žádného muže podobně nezareagovala. Něco ji k němu silně táhlo a ona netušila, jak se s novým prožitkem vypořádat. Jistě v té chvíli věděla jen to, že by se dál ráda tulila k Huntově hrudi, opírala se o to zdánlivě nezranitelné tělo, jež se proměnilo v bezpečný přístav chránící ji před zrádnou podlahou ujíždějící pod nohama. Muž nádherně voněl. Do nosu se jí vtírala vůně vymydlené pleti, vyleštěných bot i čerstvě vypraného prádla a dráždila všechny její smysly. Hunt se tolik lišil od napomádovaných aristokratů politých kolínskou, které se pokoušela okouzlit v uplynulých dvou sezonách.

Poněkud znejistělá zírala Annabelle na plátno před sebou, aniž vnímala hru barev a stínů, jež symbolizovala příchod večera, soumrak nad římským impériem. I Hunt se zdál podobně lhostejný, nakláněl k dívce hlavu, nespouštěl z ní zrak. Ačkoliv stále zlehka a pravidelně oddechoval, Annabelle se zdálo, že i u něho došlo k nepatrné změně.

Nervózně si olízla suché rty. „Ne… Neměl byste na mě tak civět,“ špitla sotva slyšitelně.

„Ve vaší blízkosti je škoda dívat se jinam.“

Mlčela, ani se nepohnula. Předstírala, že pokušitele nevnímá, třebaže jí srdce radostně poskočilo. Copak tohle se dělá v divadle plném lidí, navíc když má po boku malého bratra? Na okamžik sklopila víčka, aby se vyrovnala se závratí, která neměla s otáčením plošiny nic společného.

„Dívej se!“ šťouchl do ní netrpělivě Jeremy. „Za chvíli vybuchnou sopky.“

Nato se místnost ponořila do naprosté tmy. Zpod podlahy se ozývalo ohlušující burácení. Kdosi poplašeně vykřikl, jiný se zasmál. Publikum se chvělo očekáváním. Annabelle ucítila na zádech čísi ruku a ztuhla. To jeho dlaň zoufale pomalu klesala stále níž. Znovu ji omámila mužova vůně a pak, dřív než se dívka zmohla na odpor, se jí zmocnila Huntova ústa, jež se přimkla k jejím nevinným rtům v hladovém políbení. Zkoprněla úlekem, ruce vylétly do vzduchu jako vyplašení motýli, avšak zarazily se v půli cesty. Zakolísala. Muž ji lehce zachytil v pase jednou rukou, zatímco druhou ji laskal vzadu na krku.

Nejednalo o Annabellinu první zkušenost. Již se setkala s drzými mladíky, kteří kradli dívkám polibky při procházkách po zahradě či v koutech osiřelých salonů. Tohle však nemělo s kradmými hubičkami nic společného. Z mužova lenivého líbání se jí zatočila hlava. Zmítaly jí neznámé pocity, příliš silné na to, aby je nevnímala. Bezmocně se zachvěla v Huntově náruči. Instinktivně vycházela vstříc jeho dobyvačným rtům. Dorážely na ni, jako by požadovaly víc, odměňovaly ji za bezděčnou náklonnost úžasným pocitem, zažehujícím v Annabellině nitru požár.

Zrovna když začínala přicházet o rozum, Huntova ústa se zčistajasna vzdálila. Nerozuměla tomu. Připadala si jako omámená. Stále ji starostlivě objímal. Sklonil se k něžnému oušku a lítostivě do něj zašeptal: „Omlouvám se. Nedokázal jsem odolat.“ Pustil ji, a když scénu zalilo rudé světlo, byl pryč.

„Podívej!“ sykl nadšeně Jeremy a vesele ukazoval na umělý vulkán, tyčící se přímo před nimi. Z kráteru tryskala rozžhavená láva. „Neuvěřitelné!“ Vtom si chlapec všiml, že Hunt zmizel. Tázavě se zamračil. „Kam odešel pan Hunt? Nejspíš za svými přáteli.“ Hoch pokrčil rameny a dál se věnoval burácejícím sopkám. Jeho zaujatý jásot zanikl ve výskání ostatních.

Annabelle, neschopná promluvit, němě třeštila oči. Sama netušila, zda se opravdu líbala s Huntem, anebo se jí všechno jenom zdálo. Jistě by se nenechala hubičkovat lhostejným cizincem uprostřed divadla plného lidí. Co hubičkovat? Líbat. A jak.

Inu, takhle to dopadá, když děvče dovolí neznámému muži, aby za ně platil. Není divu, že si pak dovoluje. A co se jejího chování týče… Zahanbená a zmatená Annabelle se pokoušela pochopit, proč dovolila Huntovi takové důvěrnosti. Měla se bránit. Důrazně ho odstrčit. Místo toho stála jako dřevo, tupě na něj civěla, zatímco on… Ach, stačilo jen pomyslet a už se vyděsila. Co na tom záleží, jak a proč se Huntovi podařilo otřást jejím sebevědomím? Pravdou zůstává, že teď se mu musí za všech okolností velikým obloukem vyhýbat.

Kapitola 1

Londýn 1843

Konec společenské sezony

Vdavekchtivá dívka je schopna překonat prakticky jakoukoliv překážku – kromě nedostatečného věna.

Annabelle netrpělivě pohupovala nohou ukrytou v závěji nadýchaných bílých spodniček a tvářila se jakoby nic. V průběhu tří uplynulých neúspěšných sezon si stačila zvyknout na svůj úděl věčné čekanky. Zvykla si, ale nerezignovala. Nesčetněkrát ji napadlo, že si zaslouží něco lepšího než jen dřepět v koutě na židli s vysokým opěradlem a doufat ve vyzvání k tanci, které nepřijde. A donekonečna předstírat, že jí to nevadí. Že jí ke spokojenosti úplně postačí pozorovat tančící páry a přihlížet cizímu dvoření.

Zhluboka si povzdechla. Pohrávala si s titěrným stříbrným tanečním pořádkem, visícím jí na zápěstí. Po jeho otevření se objevil svazek téměř průsvitných javorových lístků, jenž se nechal rozprostřít jako vějíř. Dívky si na jemné plátky zapisovaly jména svých tanečníků. Prázdné listoví Annabelle připomínalo řadu výsměšně se šklebících bílých zubů. Sklapla stříbrné pouzdro a pohlédla na trojici mladých žen po svém boku. Všechny se ze všech sil snažily vypadat smířené s osudem.

Dobře je znala. Nesmírné rodinné bohatství slečny Evangeline Jennerové pocházelo z hráčských doupat. Dívka byla neurozeného původu. Navíc se příšerně ostýchala a koktala, což z každého pokusu o konverzaci činilo utrpení pro obě strany.

Druhá dvě děvčata, slečna Lillian Bowmanová a její mladší sestra Daisy, byla v Anglii novickami. Jak to tak vypadalo, zdejší společnost je mezi sebe hned tak nepřijme. Povídalo se, že paní Bowmanová přivezla dcery z New Yorku do Londýna proto, že v Americe nebyly schopny uhnat dobrou partii. Posměšně se o nich hovořilo jako o „dědičkách mýdlových bublin“ či „dolarových princeznách“. Vzdor delikátně tvarovaným lícním kostem a podmanivě zešikmeným tmavým očím zde neudělají větší štěstí než doma, ledaže by se za ně zaručil někdo ze šlechticů a vysvětlil jim, kterak zapadnout mezi anglickou smetánku.

Annabelle připadalo, že po celý čas trvání téhle mizerné sezony se drží jejich čtyřka – ona, slečna Jennerová a sestry Bowmanovy – při večírcích a plesech zásadně spolu, zastrčená někde v koutě a vždycky u zdi. Sotva spolu kdy promluvily, lapené v tenatách nudy a vyčkávání. Annabelle zachytila pohled Lillian Bowmanové. Sametově hnědé oči kupodivu jiskřily dobrou náladou.

„Přinejmenším nám mohli připravit pohodlnější židle,“ prohodila ironicky dívka, „když už věděli, že na nich budeme trčet celý večer.“

„Měly bychom si na ně nechat vyrýt svá jména,“ odvětila kysele Annabelle. „Strávila jsem na téhle židli tolik času, že už na ni mám morální nárok.“

Evangeline Jennerová se tlumeně zasmála a prstem v rukavičce si odhodila z čela neposlušnou ryšavou kadeř. Modré oči se vesele zablýskly, tváře poseté bledými nazlátlými pihami zrůžověly. Zdálo se, že nenadálý závan souznění zaplašil její jinak nepřekonatelnou plachost. „Já n-nechápu, proč zrovna vy jste čekanka,“ prohodila k Annabelle. „Jste tu ze všech nejkrásnější. Muži by se měli p-přetrhnout, aby vás směli vyzvat k tanci.“

Annabelle graciézně pohodila ramenem. „Dámu bez věna nikdo nechce.“ Vévodové se ženili s chudými dívenkami pouze v románech. Ve skutečnosti tížila vévody i vikomty finanční břemena, vyplývající z nutnosti spravovat rozsáhlá sídla a panství, nehledě na nezbytnost podporovat jejich rozvětvené rodiny a nájemce půdy. Bohatý aristokrat potřeboval vyženit peníze stejně naléhavě jako chudý.

„Ani nouveau riche z Ameriky nikdo nechce,“ potvrdila Lillian Bowmanová. „V podstatě nikam nepatříme. Naší jedinou nadějí zůstává sňatek s někým, kdo se pyšní solidním anglickým titulem.“

„Bohužel neznáme nikoho, kdo by se za nás zaručil,“ dodala mladší z cizinek. Byla drobnější než její sestra. I ona se honosila porcelánovou pletí, záplavou tmavých vlasů a hnědýma očima. Uličnicky se usmála. „Kdybyste náhodou znala nějakou hodnou vévodkyni, která by nás vzala pod svá ochranitelská křídla, byly bychom vám velice zavázány.“

„Já vlastně o manžela vůbec nestojím,“ přiznala slečna Jennerová. „T-trpím tady jenom proto, že nemám na práci nic lepšího. Jsem moc stará, abych mohla dál zůstat ve škole, a můj otec…“ Náhle se odmlčela a zhluboka si povzdechla. „Inu, zbývá vydržet ještě rok. Pak mi bude třiadvacet a oficiálně se stanu starou pannou. Jak já se na to t-těším.“

„Dneska je neprovdaná žena považovaná za starou pannu po dovršení dvaceti tří let?“ vyděsila se Annabelle. Obrátila oči k nebi. Sotva zastírala ohromení. „Dobrý bože, netušila jsem, že už jsem za zenitem.“

„Kolik vám je?“ vyzvídala Lillian Bowmanová.

Annabelle střelila očima na všechny strany, aby se ujistila, že je nikdo neposlouchá. „Příští měsíc mi bude pětadvacet.“

Všechny tři na ni vrhly soustrastný pohled. „Avšak nevypadáte na víc než jednadvacet,“ chlácholila ji Lillian.

Annabelle sevřela taneční pořádek v dlani, až skoro nebyl vidět. Čas utíká tak rychle, pomyslela si. Má za sebou čtvrtou neúspěšnou sezonu, jež kvapně spěje ke svému konci. Páté se zúčastnit nemůže, byla by všem k smíchu. Musí ulovit nějakého manžela, a to rychle. Jinak si už nebudou moci dovolit podporovat Jeremyho na studiích. Budou nuceni vystěhovat se z moderního řadového domu a pronajmout si nějaké bydlení na předměstí. Jakmile jednou začnou klesat dolů, nedokážou se vyškrábat zpět.

Od té doby, co otec před šesti lety podlehl srdeční chorobě, začaly rodinné finanční zdroje pomalu vysychat, až nezbylo téměř nic. Nevyhnutelný úpadek se snažili všemožně zamaskovat. Společně s matkou předstírala, že namísto jedné přepracované kuchařky a přestárlého komorníka mají půl tuctu služebnictva. Přešívaly obnošené šaty tak, že vybledlou látku obracely rubem navrch. Prodaly drahé kameny ze svých šperků a nahradily je štrasem. Annabelle se ze všech sil pokoušela vodit známé za nos, ale jak se zdálo, každý už pochopil, že se Peytonovi octli na pokraji katastrofy. Později začala Annabelle dostávat diskrétní nabídky od ženatých pánů, kteří jí významně naznačovali, že stačí říct a okamžitě se jí dostane pomoci. Avšak nebylo zapotřebí vysvětlovat, co požadují na oplátku. Dívka si dobře uvědomovala, že má šanci stát se leda tak něčí prvotřídně vydržovanou milenkou.

„Slečno Peytonová,“ otázala se Lillian, „jak si představujete ideálního manžela?“

„Ach, spokojím se s kýmkoliv ze šlechticů,“ odvětila tázaná upřímně.

„S kýmkoliv? Co takhle pohledná tvář?“

Annabelle pohodila rameny. „Je jistě předností, avšak není podmínkou.“

„A co vášeň?“ vyptávala se Daisy.

„Tu rozhodně za přednost nepovažuji.“

„Inteligence?“ navrhla Evangeline.

„Je výhodou,“ mínila Annabelle.

„Šarm?“ střílela Lillian.

„Taktéž.“

„Čili žádné vysoké nároky,“ konstatovala suše Lillian. „Co se mě týče, měla bych několik podmínek. Můj rytíř by musel být tmavovlasý a hezký, vynikající tanečník…, který nikdy nežádá o dovolení, než mě políbí.“

„Já se chci provdat za muže, který přečetl celého Shakespeara,“ prohlásila Daisy. „Za někoho tichého a romantického – nejlépe s brýlemi. Měl by mít rád poezii a přírodu a neměl by mít moc zkušeností se ženami.“

Starší sestra obrátila oči k nebi. „V tom případě si zjevně nebudeme konkurovat.“

Annabelle pohlédla na Evangeline Jennerovou. „Jakého manžela si představujete vy, slečno Jennerová?“

„Evie,“ zašeptala tázaná a zapýřila se tak, až jí líce zahořely stejnou červení, jakou zářily její vlasy. Odpověď ji stála hodně sil. Přece jenom nebojovala pouze s vrozenou ostýchavostí, ale i se zadrháváním. Na důvěrné hovory nebyla zvyklá. „Domnívám se… Líbil by se mi l-laskavý člověk a…“ Zarazila se a smutně se usmála. „Já ani nevím. Hlavně aby mě miloval. Opravdu miloval.“

Ta slova se Annabelle hluboce dotkla. Pojednou se jí zmocnila melancholie. Láska je přepych, v nějž si nikdy netroufala doufat. Jestliže jde člověku o přežití, bývá pouze na obtíž. Přesto se natáhla a dotkla dívčiny ruky. „Pevně věřím, že ho jednoho dne naleznete,“ řekla upřímně. „Možná nebudete muset čekat dlouho.“

„Ze srdce bych si přála, abyste vy byla úspěšná dřív,“ usmála se plaše Evie. „Kéž bych vám mohla nějak pomoct.“

„Zdá se, že všechny potřebujeme nějak pomoct,“ usoudila Lillian. Zadumaně pohlédla na Annabelle. „Hmm… Vůbec by mi nevadilo něco kvůli vám podniknout.“

„Cože?“ Annabelle nechápavě vyklenula obočí. Netušila, zda se má smát nebo urazit.

Lillian se pustila do vysvětlování. „Do konce sezony zbývá několik týdnů a já se domnívám, že jsou vaší poslední nadějí. Na rovinu řečeno, toužíte se provdat za někoho ze svých společenských kruhů, avšak pokud neuspějete do konce června, bude po vašich plánech veta.“

Annabelle ostražitě přikývla.

„Proto navrhuji…“ Dívka znenadání umlkla uprostřed věty.

Annabelle sledovala, kam se dívá. Někdo se k nim blížil. V duchu zasténala.

Narušitelem nebyl nikdo jiný než Simon Hunt – muž, s nímž žádná z nich nechtěla mít nic společného. A všechny k tomu měly dobrý důvod.

„Mimochodem,“ špitla Annabelle, „můj ideální manžel by měl být přesným opakem pana Hunta.“

„Není divu,“ přikývla Lillian, jelikož všechny byly téhož mínění.

Člověk by mu i odpustil, že se hrne vzhůru po společenském žebříčku, kdyby se však choval jako gentleman. O což se Simon Hunt pochopitelně vůbec nesnažil. Copak se dá vést zdvořilá konverzace s protějškem, který pokaždé řekne, co si myslí, třebaže jsou jeho názory nelichotivé či diskutabilní?

Snad by mohl být považován za pohledného a Annabelle připouštěla, že pro některé ženy může být jeho neotesaná mužnost dokonce přitažlivá. V duchu přiznávala, že ji pohled na svalnaté tělo přetékající energií, spoutané do formálního černobílého obleku vlastně přitahuje. Nicméně pochybná atraktivita Simona Hunta byla vzápětí dokonale zastíněna jeho neomaleným chováním. Jako by v sobě neměl jediné citlivé místečko, postrádal i smysl pro eleganci. Ke všemu měl připomínky, byl sobecký a vypočítavý. Každý jiný muž v jeho situaci by se styděl za nedostatek kultivovanosti, avšak Hunt si z něj očividně udělal přednost. S chutí se vysmíval zavedeným rituálům a aristokratickým způsobům, v chladných černých očích mu pobaveně jiskřilo – jako by mu všichni byli pro legraci.

K Annabellině nezměrné úlevě nikdy ani slůvkem či gestem nenaznačil, že si vzpomíná na onen vzdálený den, kdy ji při panoramatickém představení ve tmě políbil. Jak plynul čas, dívka zpola přesvědčila sebe samu, že vlastně k ničemu nedošlo. Při zpětném pohledu se jí zdála podivná událost nepravděpodobná, zejména její vstřícná reakce vůči smělému cizinci.

Annabellin nelichotivý názor na Simona Hunta bezpochyby sdílelo mnoho lidí, avšak k naprostému zklamání londýnských vyšších vrstev se muž rozhodl ve městě zůstat. V uplynulých letech ještě více zbohatl, vlastnil většinové podíly podniků vyrábějících zemědělské nástroje, lodě a zařízení do lokomotiv. Vzdor své hrubosti byl Hunt zván na velkolepé večírky, jelikož se jeho nesmírný majetek jednoduše nedal přehlížet. Simon zosobňoval hrozbu, že hodnota průmyslových závodů překoná po staletí udržovaný význam britské aristokracie, jejíž příjem pramenil zejména ze zemědělství. Proto na něho šlechta pohlížela se skrývaným nepřátelstvím, přestože jej neochotně zvala mezi sebe. A co hůř. Hunt neprojevil sebemenší pokoru či ponížení, naopak si užíval skutečnost, že se protlačil na místa, kde není vítán.

Od onoho kritického dne se spolu sešli při několika příležitostech. Annabelle jednala se Simonem Huntem chladně, zdusila každý pokus o rozhovor a odmítla všechna pozvání k tanci. Zdálo se, že se muž jejím přezíráním náramně baví. Neomaleně na ni zíral, až se jí ježily jemné vlásky vzadu na krku. Doufala, že se jí jednoho dne nabaží a přenese nevítaný zájem na nějakou jinou, avšak Hunt zůstával nepříjemně vytrvalý.

Annabelle vycítila, jak se ostatním „čekankám“ ulevilo, když je Hunt okázale přehlédl a věnoval pozornost výhradně jí. „Slečno Peytonová.“ Obsidiánovému zraku jako by nic neušlo: pečlivě vyspravované rukávy jejích šatů, skutečnost, že svazkem růžových poupat maskuje roztřepený okraj živůtku, umělé perly pohupující se jí v uších. Annabelle na něho zírala pohledem plným mrazivého opovržení. Vzduch mezi nimi málem jiskřil. Jako by se vzájemně vyzývali na souboj.

„Dobrý večer, pane Hunte.“

„Prokážete mi laskavost a zatančíte si se mnou?“ vyhrkl bez okolků.

„Ne, děkuji.“

„Proč ne?“

„Bolí mě nohy.“

Posměšně povytáhl jedno obočí. „A z čehopak? Z toho věčného sezení?“

Annabelle mu oplácela upřený pohled, ani nemrkla. „Nejsem povinna vám cokoliv vysvětlovat, pane Hunte.“

„Jeden valčík byste zvládla.“

Navzdory úsilí zůstat klidná se dívka bezděčně zamračila. „Pane Hunte,“ pravila upjatě, „copak vás nikdo nepoučil, že se nesluší obtěžovat dámu přesvědčováním, když vyjádřila jasnou neochotu vám vyhovět?“

Mdle se pousmál. „Slečno Peytonová, kdybych si dělal starosti s tím, zda svým počínáním náhodou někoho neurazím, nikdy bych nedostal, co chci. Zkrátka jsem se domníval, že byste se alespoň na okamžik ráda zbavila nevděčné role čekanky. Pokud se tento ples neliší od předchozích, je moje nabídka k tanci jediná, kterou obdržíte.“

„Jste skutečně okouzlující,“ poznamenala sarkasticky Annabelle. „A jak umíte dámě polichotit. Copak bych vás za těchto okolností mohla odmítnout?“

Náhle byl ve střehu. „Znamená to, že si se mnou zatančíte?“

„Ne,“ sykla ostře. „Teď odejděte. Prosím.“

Místo aby se zahanbeně vytratil, Hunt se spokojeně zazubil, bílý chrup zasvítil v opálené tváři. Vypadal v tom okamžiku přímo ďábelsky. „Copak vám ublíží jeden tanec? Jsem docela ucházející partner – třeba se vám to nakonec zalíbí.“

„Pane Hunte,“ řekla s rostoucím podrážděním, „vaše neomalená poznámka o tom, že bych se měla stát vaší partnerkou, a to v jakémkoliv smyslu, působí, že mi tuhne krev v žilách.“

Simon se k ní sklonil a ztišil hlas, aby jej nezaslechl nikdo jiný. „Tak tedy dobrá. Avšak dříve než odejdu, poskytnu vám látku k přemýšlení, slečno Peytonová. Mějte na paměti, že se možná blíží čas, kdy vám nebude dopřán onen přepych odmítnout počestnou nabídku od člověka, jako jsem já… Anebo nějakou nemravnou.“

Annabelle vytřeštila zrak. Cítila, jak rudne hněvem, horká červeň se line z živůtku a stoupá výš. Tohle je skutečně trochu moc. Celý večer dřepí opomíjená u zdi a potom ji uráží člověk, jímž z duše pohrdá. „Pan Hunte, hovoříte jako ničema ze špatně napsané divadelní hry.“

Za to si vykoledovala další úšklebek. Poté se jí muž s úsměškem uklonil a odkráčel pryč.

Otřesená nemilým setkáním, vyprovázela jej Annabelle přimhouřenýma očima.

Po Huntově odchodu si ostatní čekanky sborově vydechly.

Jako první se ozvala Lillian Bowmanová. „Slůvko ,ne‘ na něho očividně nemá vliv, že?“

„Co vám to šeptal do ouška, Annabelle?“ vyzvídala Daisy. „Celičká jste zrudla.“

Annabelle civěla na stříbrné pouzdro tanečního pořádku, palcem mnula místo, kde ztratilo svůj lesk. „Pan Hunt prorokoval, že jednoho dne se možná octnu v tak zoufalé situaci, že se raději stanu jeho milenkou.“

Kdyby ji netrápily obavy, s chutí by se zasmála užaslým výrazům svých družek. Ale místo aby vypískly spravedlivým panenským hněvem, anebo taktně nechaly poznámku bez povšimnutí, Lillian položila otázku, kterou by Annabelle nečekala. „Může mít pravdu?“

„Nemýlí se v tom, že jsem se octla v nezáviděníhodné pozici,“ přiznala Annabelle. „Ale to neznamená, že se stanu jeho – číkoliv – metresou. Než bych klesla tak hluboko, to se radši provdám za sedláka.“

Lillian se na ni usmála. Annabellino odhodlání jí očividně nebylo cizí. „Líbíte se mi,“ oznámila a znovu se pohodlně opřela. Nedbale překřížila nohy, což se pro debutantku rozhodně nehodilo.

„Vy mně též,“ odvětila bez přemýšlení Annabelle, jelikož se to slušelo. Ihned si však uvědomila, že vlastně řekla pravdu.

Lillian si ji dál měřila pohledem, když poznamenala: „Nerada bych vás viděla plahočit se za pluhem taženým mulou na nějakém statku. Narodila jste se pro něco lepšího.“

„Souhlasím,“ ucedila suše Annabelle. „Co s tím uděláme?“

Ačkoliv se mělo jednat o žert, Lillian vzala otázku vážně. „Právě o to mi jde. Než jsme byly přerušeny, chystala jsem se vám učinit návrh. Měly bychom se dohodnout, že jedna druhé pomůžeme k nalezení vhodného manžela. Když ti správní muži nepřijdou za námi, půjdeme my za nimi. Snáze uspějeme, budeme-li držet spolu, než kdybychom každá jednala na vlastní pěst. Měly bychom začít u té nejstarší, což jste vy, Annabelle, a skončit u té nejmladší.“

„Což nemluví zrovna v můj prospěch,“ bránila se Daisy.

„Tohle je jediné spravedlivé řešení,“ poučila ji sestra. „Zbývá ti mnohem víc času než nám.“

„Jakou formu ,pomoci‘ jste měla na mysli?“ zajímala se Annabelle.

„Jakoukoliv, která bude třeba.“ Lillian začala cosi pilně zapisovat do svého tanečního pořádku. „Vzájemně vyhodnotíme svá slabá místa, jedna druhé poradíme co s tím.“ Vítězoslavně se rozhlédla kolem sebe. „Stane se z nás tým jako při pasáku.“

Annabelle na ni pochybovačně pohlédla. „Hovoříte o té hře, kdy pánové na střídačku buší do koženého míčku plochými pálkami?“

„Nejenom pánové,“ odvětila Lillian. „V New Yorku ji smějí hrát i dámy, pakliže ovšem nepropadnou přílišnému vzrušení.“

Daisy se plaše usmála. „Lillian se jednou natolik rozčílila kvůli špatnému podání, že vytáhla metu ze země.“

„Náhodou se už viklala,“ protestovala sestra. „A uvolněná značka může být nebezpečná pro běžce.“

„Zejména, když ji po nich mrskneš,“ podotkla Daisy. Na sestřino zamračení odpověděla spikleneckým mrknutím.

Jakmile se Annabelle přestala smát, pohlédla z Američanek na Evii. Dívka se tvářila ohromeně. Lehce uhodla její myšlenky – převychovat tyhle dvě divošky v dámy hodné anglických šlechticů bude stát spoustu práce. Avšak nedokázala se ubránit pousmání, když si všimla jejich dychtivých výrazů. Nebylo těžké představit si sestry Bowmanovy, kterak se s pálkami v rukou honí po hřišti za míčem se sukněmi vykasanými do výše kolen. Zajímalo by ji, zda všechna americká děvčata mají tak bojovného ducha. Ty dvě by bezpochyby vyděsily každého správného anglického gentlemana, který by se k nim odvážil přiblížit.

„Nikdy mě nenapadlo pojmout lov na manžela jako skupinový sport,“ přiznala.

„Inu, v tom je právě ta chyba!“ vyhrkla nadšeně Lillian. „V kolektivu budeme mnohem výkonnější. Potíž nastane jedině tehdy, když se dvě z nás zakoukají do stejného muže. Ale to se nezdá pravděpodobné, jelikož máme každá úplně jiný vkus.“

„V tom případě přísahejme, že si nebudeme vzájemně lézt do zelí,“ navrhla Annabelle.

„A k-kromě toho,“ vysoukala ze sebe nečekaně Evie, „bychom neměly nikomu ublížit.“

„Ale nesmíme být příliš lidumilné,“ mínila Lillian.

„Já se domnívám, že má Evie pravdu,“ ozvala se Daisy, která nepochopila. „Hlavně to ubohé děvče nestraš, proboha tě prosím.“

Lillian se na ni popuzeně zaškaredila. „Říkala jsem ,lidumilné‘, ne ,lidožravé‘, ty huso.“

Annabelle chvatně zasáhla dřív, než se sestry stačily pohádat. „Pak bychom se měly dohodnout na nějakém plánu. Žádné z nás by neprospělo, kdybychom se pletly jedna druhé do cesty.“

„A také bychom si neměly nic zamlčovat,“ radovala se Daisy.

„Ani důvěrnosti?“ otázala se nesměle Evie.

„Ach, zejména o těch je třeba mluvit.“

Lillian se kysele uculila a sjela Annabelle kritickým pohledem. „Máte příšerné šaty,“ prohlásila bez obalu. „Věnuji vám nějaké ze svých zásob. Mám jimi natolik našlapané truhly, že je stejně nikdy neunosím. Rozhodně mi chybět nebudou. A moje matka si ničeho nevšimne.“

Annabelle okamžitě zavrtěla hlavou. Ačkoliv ji nabídka upřímně potěšila, zároveň se nesmírně zastyděla za svou zjevnou chudobu. „Ne ne. Jste opravdu velkorysá, ale takový dar nemohu přijmout.“

„Ty bleděmodré s levandulovou paspulkou,“ špitla Lillian Daisy. „Pamatuješ si na ně?“

„Ach, ty na ní budou vypadat přímo božsky,“ vyhrkla spontánně dívka. „Padnou jí mnohem lépe než tobě.“

„Díky,“ ucedila Lillian a naoko dotčeně protáhla obličej.

„Ne, skutečně…,“ bránila se Annabelle.

„A ty zelené mušelínové, co mají přední díl lemovaný krajkou,“ pokračovala Lillian.

„Nemohu si je od vás vzít, Lillian,“ tiše trvala na svém Annabelle.

Děvče vzhlédlo od poznámek. „Proč ne?“

„Protože nemám vaši laskavost čím oplatit. Stejně nepochodím. Ani nádherné peří nezakryje skutečnost, že nemám pořádné věno.“

„Jo peníze,“ prohodila přítelkyně tónem člověka, který v podstatě neví, co s nimi. „Oplatíte mi tím, že mi poskytnete něco, co není k zaplacení, protože to má mnohem větší cenu. Naučíte mě a Daisy být dámou, jako jste vy. Vysvětlíte nám, co máme říkat a jak se chovat… Taková ta nevyslovená pravidla, která dnes a denně porušujeme. Možná byste nám i dokázala najít někoho, kdo by se za nás zaručil. Potom by se nám otevřely dveře, které nám zůstávaly dosud zavřené. Co se týče vašeho hubeného věna… Nejdůležitější je, aby vám váš vyvolený skočil na háček. My ostatní vám poté pomůžeme jej přemoct.“

Annabelle na ni udiveně zírala. „Vy to opravdu myslíte vážně?“

„Samozřejmě,“ přikývla Daisy. „Alespoň budeme mít co dělat. Už mě unavuje věčně sedět u zdi jako trdlo. Už jsme se s Lillian mohly samou nudou zbláznit.“

„J-já také,“ přikývla Evie.

„Tak…,“ Annabelle pohlédla z jedné tváře plné očekávání na druhou. Nedokázala odolat pokušení a zakřenila se. „Když do toho jdete vy tři, pak se k vám přidám. Ale neměly bychom naši úmluvu stvrdit krví nebo tak něco?“

„Proboha to ne,“ vyděsila se Lillian. „Domnívám se, že bychom se měly na něčem shodnout, aniž bychom si otvíraly žíly.“ Významně pohodila tanečním pořádkem. „Nyní navrhuji pořídit seznam slibných kandidátů, kteří dosud zůstali volní. Bohužel jsou již přebraní. Co kdybychom je seřadili podle společenského postavení? Můžeme začít u vévodů.“

Annabelle zavrtěla hlavou. „S vévody se zatěžovat nemusíme. Osobně neznám žádného, který je volný, mladší sedmdesáti let a zůstaly mu ještě nějaké zuby.“

„Takže inteligence a šarm jsou výhodou, ale zuby ne?“ otázala se Lillian tak plaše, až se Annabelle rozesmála.

„I ucházející chrup je výhodou,“ odvětila Annabelle. „Čím zachovalejší, tím větší.“

„Tak tedy dobrá,“ přikývla Lillian. „Čili kategorii vetchých vévodů vynecháme a přistoupíme k hrabatům. Já kupříkladu znám jistého lorda Westcliffa…“

„Kdepak, Westcliff ne,“ ušklíbla se Annabelle a dodala, „je studený jako ryba a nejeví o mě zájem. Když jsem se před čtyřmi lety objevila na scéně coby debutantka, prakticky jsem se mu vrhla k nohám, a on si mě prohlížel, jako bych byla něco, do čeho omylem šlápl.“

„V tom případě na něho zapomeňme.“ Lillian tázavě zdvihla obočí. „Co takhle lord St. Vincent? Mladý, volný, hezký jako hřích…“

„To by nešlo,“ namítla Annabelle. „Ačkoliv jsem ochotna učinit mnohé ústupky, St. Vincent by mě o ruku nikdy nepožádal. Zkompromitoval, svedl a dočista zničil přinejmenším tucet žen. Čest pro něho nic neznamená.“

„Pak tu máme lorda Eglintona,“ navrhla váhavě Evie. „Ale je poněkud sp-sporý a přinejmenším padesátiletý.“

„Dejte ho na seznam,“ prohlásila Annabelle. „Nemohu si dovolit být vybíravá.“

„Dále je zde vikomt Rosebury,“ poznamenala Lillian a mírně se zachmuřila. „Ačkoliv, připadá mi nějaký divný. Je takový… povadlý.“

„Dokud mu vzkvétá majetek, ať si je povadlý, kde chce,“ mínila Annabelle a přítelkyně se spiklenecky zaculily. „Také ho zapište.“

Ignorujíce hudbu zvoucí k tanci i páry vířící před nimi, čekanky pilně pracovaly na soupisu. Občas se rozesmály tak hlasitě, až přitáhly zvědavé pohledy ostatních hostů.

„Pššt,“ sykla Annabelle. Měla co dělat, aby udržela vážný výraz. „Nechceme přece, aby nás někdo prokoukl. Od potencionálních starých panen se neočekává, že se budou v jim vyhrazeném koutě hlasitě smát.“

Všechny se pokoušely zachovat důstojné vzezření, což však rozpoutalo novou vlnu veselí.

„Ach, podívejte se,“ smála se Lillian s pohledem upřeným na rozrůstající se seznam možných ženichů. „Pro jednou máme dokonce plné taneční pořádky.“ Zamyšleně studovala soupis starých mládenců a umanutě si tiskla rty. „Řekla bych, že někteří z těchto pánů se zúčastní Westcliffova večírku, pořádaného na jeho panství v Hampshiru při příležitosti konce společenské sezony. Já a Daisy jsme již obdržely pozvání. Co vy, Annabelle?“

„Znám se s jednou z jeho sester,“ přiznala tázaná. „Myslím, že ji přiměji, aby si na mě vzpomněla. V případě nutnosti ji poprosím.“

„Za vás se přimluvím,“ slíbila Lillian a usmála se na Evii. „S potěšením pozvou i vás.“

„To bude švanda!“ zvolala Daisy. „Jsme tedy domluvené. Za čtrnáct dní vezmeme útokem Hampshire a najdeme Annabelle manžela.“ Na znamení přísahy spojily dlaně. Připadaly si hloupě, ale zároveň se jich zmocňovala euforie, přetékaly nadšením. Třeba konečně budu mít štěstí, pomyslela si Annabelle. Nakrátko sklopila víčka a vyslala k nebi modlitbičku plnou naděje.

Kapitola 2

Jelikož mu osud nepožehnal urozenou krví, bohatstvím ani neobvyklými schopnostmi, Simon Hunt pochopil už v raném věku, že svoje štěstí si bude muset v nemilosrdném světě tvrdě vydobýt. Proto byl desetkrát agresivnější a ctižádostivější než průměrný muž. Lidé obvykle brzy shledali, že je snazší ustoupit mu z cesty než mu v něčem bránit. Ač despotický a někdy až bezohledný, Simon nikdy neměl potíže usnout, netrápilo ho totiž svědomí. Podřizoval se výhradně prvotnímu přírodnímu zákonu, jenž praví, že přežijí pouze ti nejsilnější a slabé ať klidně vezme čert.

Jeho otec byl řezník a svoji šestičlennou rodinu pohodlně zabezpečil. Jakmile Simon unesl těžkou řeznickou sekeru, zapojil jej do práce. Léta ohánění v otcově krámku vynesla mládenci paže jako ze železa a široká ramena. Očekávalo se od něj, že jednou převezme tátovu živnost, avšak sotva Simon dospěl, začal se poohlížet po jiném živobytí. Bylo mu dvacet jedna let. Jakmile poprvé úspěšně investoval své skromné úspory, pochopil, v čem se skrývá jeho síla – uměl vydělávat peníze.

Simon miloval svět finančnictví, jeho odlišný jazyk, riziko, souhru obchodu, průmyslu a politiky. Okamžitě si uvědomil, že nepotrvá dlouho a rozrůstající se železniční síť bude hrát prim v britském bankovnictví. Převod hotovosti a její zabezpečení, vytváření rychle se vyvíjejících investičních příležitostí, to vše bude záviset zejména na službách železnic. Simon dal na svůj instinkt a do posledního centu investoval právě v tomto oboru. Odměnou mu byl obrovský zisk, který přerozdělil a znovu použil v rozličných odvětvích. Nyní ve svých třiatřiceti letech vlastnil kontrolní podíly tří výrobních společností, devítiakrovou slévárnu a loděnici. Stal se hostem – byť nevítaným – na plesech pořádaných aristokraty, zasedal společně se šlechtici ve správních radách šesti podniků.

Po rocích nepřetržité dřiny měl téměř vše, po čem kdy zatoužil. Avšak kdyby se ho někdo zeptal, zda je šťastný, Simon by se té otázce jenom ušklíbl. Díky své povaze nemohl být nikdy zcela spokojený. Ani takový být nechtěl.

Leč v nejtemnějším koutku jeho srdce se ukrývalo přání, které, jak se zdálo, nikdy nebude splněno.

Stačil kradmý pohled přes taneční sál, a sotva uzřel povědomou postavu Annabelle Peytonové, ucítil bodnutí v hrudi. Ač se mu nabízely různé ženy, a že jich vskutku nebylo málo, žádná na něho takto nepůsobila. Annabellina přitažlivost nespočívala pouze ve fyzické kráse, ačkoliv Bůh jí v tomto směru bohatě požehnal. Kdyby se v Simonově duši ukrýval kousek básníka, jistě by dokázal vymyslet desítky veršů, jimiž by opěvoval její spanilost. Zkrátka se na půvabnou Annabelle, přikrášlenou třpytivým světlem křišťálových lustrů, jenom podíval a podlamovala se mu kolena.

Simon nikdy nezapomněl na okamžik, kdy ji poprvé uviděl stát před divadlem. Nešťastně se přehrabovala v peněžence, na čele lehký stín. Slunce pozlatilo prameny jejích světle hnědých vlasů, některým kadeřím propůjčilo odstín šampaňského. Zdravá pleť přímo zářila. Bylo v ní něco líbezného. Zatoužil se jí dotýkat. Přitahovala ho sametová pokožka, zářící modré oči i zamračená vráska, kterou by tak rád vyhladil.

Stoprocentně si byl jist, že se Annabelle vbrzku provdá. Jasné důkazy o tom, že na Peytonovy dolehly těžké časy, pro Simona nic neznamenaly. Domníval se, že každý aristokrat, jenž má všech pět pohromadě, okamžitě pozná dívčiny přednosti a s radostí ji učiní svou chotí. Avšak uplynuly dva roky a Annabelle zůstávala svobodná. Simon ucítil závan naděje. Dojímala ho dívčina snaha ulovit manžela, oceňoval, s jakou grácií nosí ošuntělé róby… Jak si očividně vysoko cení sebe samé, byť je chudá jako kostelní myš. Líbilo se mu, že se nevzdává, přestože v ruce drží pár posledních karet, s nimiž je nucena hrát vabank. Annabelle je bystrá, pečlivá, nekompromisní a stále nádherná, ačkoliv hrozba chudoby dodala jejím očím a ústům na tvrdosti. Simon ji nelitoval. Naopak. Sobecky se radoval, protože jedině tak mohl vyčkávat na svou příležitost.

Potíž spočívala v tom, že zatím nevymyslel, jak přinutit Annabelle, aby po něm zatoužila. Vždyť se s ním nehodlá ani bavit. Simon si dobře uvědomoval, že má spoustu nedostatků. Navíc se chtěl stát gentlemanem asi tolik jako tygr domácí kočkou. Byl teď velice bohatým člověkem, který však s rozčarováním zjistil, že ani za všechny svoje peníze si nekoupí to, po čem nejvíc prahne.

Až dosud trpělivě vyčkával. Věděl, že zoufalství možná Annabelle nakonec donutí dělat věci, k nimž by se za jiných okolností nesnížila. Strádání přinutí člověka vidět mnohé v jiném světle. Annabellina hra brzy skončí. Pak dostane na vybranou. Buď se provdá za chuďase, anebo se stane milenkou zazobaného pána.

„Slaďoučké soustíčko, co říkáte?“ ozvalo se za ním. Simon se otočil a spatřil Henryho Burdicka, jehož otec, vikomt, údajně ležel na smrtelném loži. Synáček se zjevně nemohl dočkat, až stařík zaklepe bačkorami a on zdědí peníze i titul, a tak už dopředu stačil prohýřit většinu rodinného majetku hraním karet a proháněním sukní. Stejně jako Simon nespouštěl zrak z Annabelle, jež živě švitořila s ostatními čekankami.

„Kdo ví?“ opáčil Simon. Lidé Burdickova typu mu byli silně nesympatičtí, jelikož měli už od narození všechna privilegia naservírovaná na stříbrném podnose. A o své štěstí a přízeň osudu se obvykle nemuseli prát.

Burdick se usmál. Tváře mu hořely z přemíry vína a dobrého jídla. „Zamýšlím to brzy zjistit.“

Mládenec rozhodně nebyl výjimkou. Na Annabelle ulpívaly zraky mnohých pánů. Připomínali vlky pronásledující zraněnou kořist. Až docela zeslábne a naposledy se postaví na odpor, jeden z nich zaútočí a zasadí jí smrtelnou ránu. Stejně jako v přírodě, i tady bude vítězství patřit tomu nejsilnějšímu.

Simonova tvrdá ústa rozehrál náznak úsměvu. „Překvapujete mě,“ prohodil. „Očekával bych, že dáma v nesnázích probudí v muži vašeho typu gentlemana, ale vás místo toho vedou nízké pohnutky, které by člověk přisuzoval spíše takovým, jako jsem já.“

Burdick se otřásal smíchem, takže mu unikl lišácký záblesk v očích jeho protějšku. „Dáma nebo ne, až jí dojdou drobné, bude si muset jednoho z nás vybrat.“

„Copak jí žádný nenabídne manželství?“ otázal se líně Hunt.

„Proč, proboha?“ Burdick si olízl rty, jako by se mu už teď rojily v hlavě hříšné myšlenky. „Proč by se s ní někdo ženil, když ji může stejně dostat, a navíc za rozumnou cenu?“

„Třeba proto, že slečna Peytonová v sobě má hodně cti a nemíní takhle klesnout.“

„Pochybuji,“ namítl vesele mládenec. „Ženy tak krásné, ale chudé si něco takového nemohou dovolit. Kromě toho se povídá, že už se zaprodala lordu Hodgehamovi.“

„Hodgehamovi?“ Ač vnitřně otřesen, nehnul Simon navenek ani brvou. „Jak na to přišli?“

„No, Hodgehamův kočár byl spatřen za domem Peytonových v nevhodnou noční hodinu… A podle některých jejich věřitelů za ně tu a tam hradí účty.“ Burdick se odmlčel a zaržál smíchy. „Vyměnit noc strávenou mezi těmi pěkňoučkými stehny za pár účtenek od hokynáře se vyplatí, co říkáte?“

Simon by mu nejradši utrhl hlavu. Sám netušil, kolik se v něm skrývá chladného vražedného vzteku, který vyvolá představa Annabelle Peytonové v náruči obtloustlého lorda Hodgehama, a jak ho popudí jízlivosti z Burdickových úst, které se jistě nezakládají na pravdě.

„Domnívám se, že pokud se rozhodnete zničit pověst té ženy,“ ucedil Simon zlověstně příjemným tónem, „budete muset svá slova doložit zatraceně pádným důkazem.“

„Přísahám, že klepy důkazy nepotřebují,“ odvětil mladík a spiklenecky na něj mrkl. „A čas jistě zakrátko prověří charakter oné dámy. Hodgeham nemá dostatek prostředků, aby si udržel takovou krásku výhradně pro sebe. Nepotrvá dlouho a Annabelle bude vyžadovat víc. Osobně předpovídám, že jakmile skončí sezona, přistane tahle plachetnice u toho, kdo nabídne nejvíc.“

„Což budu já,“ prohodil Simon vlídně.

Burdick překvapeně zamrkal. Úsměv mu povadl, jako by přemítal, zda dobře slyšel.

„Cože?“

„Dva roky jsem vás pozoroval. Vy a vám podobní hlupáci jste se těšili, až slečna Peytonová klesne ke dnu.“ Simon zlověstně přimhouřil oči. „Právě jste ztratil šanci ji získat…“

„Ztratil jsem šanci…? Co tím chcete říct?“ zeptal se dotčeně Burdick.

„Myslím tím, že každého muže, jenž se opováží vstoupit na moje území, tvrdě ztrestám. Fyzicky, psychicky i finančně. Pokud se dozvím, že někdo šíří nepodložené zvěsti o slečně Peytonové, zakrátko se jimi udusí. Dopomůže mu moje pěst.“ Simon se nedbale usmíval, avšak sálala z něj hrozba jako z podřimujícího tygra. Burdick na něho ohromeně civěl. „Vyřiďte můj vzkaz všem, které by mohl zajímat,“ poradil mu Simon a odkráčel pryč od toho namyšleného, vyjeveného skrčka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství letní noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.