Helenin diamant

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Amy Meyerson

Helenin diamant – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému synovi – slibuju ti, že ti povím všechny příběhy, které znám, a pomůžu ti objevit ty, které neznám.

„Ach, Diamante! Diamante!
Ani nevíš, jakou neplechu jsi to natropil!“

SIR ISAAC NEWTON

VÍDEŇ 1918

Vede si deník proto, aby zapomněla, a stejně tak proto, aby si všechno zapamatovala. Píše, aby si zapamatovala chuť Ištvánových rtů, jeho bouřlivý smích. Aby zvěčnila sliby, které si dali, skutečné sliby, byť neučiněné před Bohem. Píše, aby zapomněla na krveprolití, jímž to skončilo. Aby zažehnala vzpomínku na to, jak utekla s dětmi a nechala ho samotného vzdorovat prudkým náporům davu.

Její slova jsou rychlá a chaotická. Nikdo je už nemá číst, nemají zaznamenávat konec éry, pád říše, rozpad romance. Jsou jen pro ni, tady a teď, v brzkých ranních hodinách, kdy všichni ostatní v zámku spí, takže jí myšlenky zalétají k Ištvánovi a dítěti v jejím lůně.

Zadrhne se v půli věty, k její komnatě se totiž přiblíží kroky. Nejdřív ji napadne, že se vrátili ti ozbrojení muži. S bušícím srdcem si deník přitiskne k hrudi. Z chodby pronikne tenký pramínek světla, jak se do její ložnice pomalu vsune špička vojenské holínky. Žena svírá deník, jako by ji vzpomínky na Ištvána měly ochránit. A je to tady, pomyslí si. Tentokrát ji ti ozbrojení muži dostanou.

Do jejího pokoje vejde štíhlá mužská postava. Obličej zezadu osvětluje mdlé světlo z chodby a zastiňuje jeho rysy. Muž k ní přikročí a posunkem jí naznačí, ať zůstane zticha.

„Musíme jít.“ Jeho němčina je elegantní. Aristokratická. Povědomá. „Musíme okamžitě pryč.“

Přistoupí k ní ještě blíž a ona spatří obrys jeho uší, která odstávají jako dětské.

„Vaše císařské Veličenstvo?“ Žena se uvolní, ale potom ji sevře nová tíseň. Je to jemný muž, tenhle císař. Věrný koruně a svojí ženě. Ale stejně by neměl být v její ložnici.

Žena položí deník na postel, příliš rychle se postaví a hned si zase musí sednout. Touhle dobou by ji už nemělo vyvádět z míry, jak se jí vzdouvá břicho, jak jí náhlé pohyby vzněcují bolest v pánvi, ale každé ráno si znovu zvyká na tohle tajemství, které už moc dlouho neskryje.

Císařova tvář ji nepřestává překvapovat. Jeho smutné oči. Hustý knír, na který vypadá moc mladý. Když jí teď položí ruku na rameno, vypadá mladý až neskutečně. Žena sebou polekaně cukne a císař se odtáhne, jako by od ní snad mohl něco chytit. Ví o tom. Jistěže o tom ví. Císařovna mu to jistě řekla. Když včera přišla do dětského pokoje, žena se postavila a sukně jí zvýraznila zaoblené břicho. Viděla císařovně ve tváři, jak na ni dolehla pravda. Zděšení, že čeká dítě a není provdaná. Že ji zradila.

„Čeká na nás auto. Musíme okamžitě jít.“ Císař jí posunkem naznačí, ať si pospíší.

Teprve až když za ním vyjde do chodby, uvědomí si, že má na sobě jenom noční košili a deník nechala na posteli.

Obrátí se zpátky k pokoji. „Potřebuju kabát.“

„Vezměte si můj.“ Císař si svlékne černý kabát a zahalí ji do něj. Vlna je tlustá a těžká. Naznačí jí, ať jde před ním spoře osvětlenou chodbou.

„Děti,“ řekne žena, když míjejí dětský pokoj.

Císař ji postrčí, ať jde dál. Strach ji pohání vpřed.

V zámeckých chodbách vládne přízračné ticho. Je to tak, co sem dorazili. Stráže se vrátily do Maďarska, zámečtí četníci se rozprchli po Vídni. Císařská stráž opustila stanoviště, navzdory slibu celoživotní věrnosti. Lokajové, služebné i dveřníci, všichni zmizeli. Místo nich nastoupili kadeti, jichž bylo méně než dříve a byli mladší. Dva mladíci čekají u dveří na nádvoří. Další čtyři stojí u paty schodiště, kde čeká císařův osobní automobil. Ještě nikdy v něm nejela.

Nebe rozjasňuje úsvit zahalený mlhou, díky níž vypadá šedé kamenné nádvoří jako nějaká malba, mírně rozmazaná, romantická. Císař sestoupí po schodech a ona jde za ním jako náměsíčná.

Kadet otevře dveře automobilu a chystá se jí pomoct na zadní sedadlo. Řidič zírá před sebe, jako by byl stejně mechanický jako motor. Žena dojde k automobilu, císař se však zastaví pár kroků za ní. Podívá se na něj a dojde jí, že má odjet sama.

„Prosím, ne,“ žadoní. Začíná jí to být jasné. Rodina odjíždět nemusí, ještě ne. Jenom ona. Úpěnlivě prosí a odmítá kadetovu ruku. Nenuťte mě odjíždět, prosí. Vždyť ty děti miluju. A ony mě potřebují.

Kadet nejistě pohlédne na císaře, který zavrtí hlavou a naznačí mu tak, že ji do auta nemá rvát násilím.

Žena se v poslední době rychle unaví. Když se s dětmi honí po dětském pokoji nebo se prochází pod pergolami v soukromých zahradách, vyčerpáním pak nemůže ani spát. Netrvá dlouho a už nedokáže vzdorovat. Vezme kadeta za ruku. Mladičký chlapec na ni zírá a ona ví, co se mu honí hlavou. Co s ní bude? Sama dodá – a co bude s dítětem, které nosí pod srdcem?

Jakmile se žena usadí, kadet zavře dveře a poodstoupí. Než řidič nastartuje motor, k automobilu s otevřenou střechou přistoupí císař. Dělí ji od něj jenom chladné, sychravé ráno. Císař zaváhá a ona si vzpomene, že má na sobě pořád jeho kabát. Začne si ho sundávat.

„Nechte si ho,“ řekne jí.

Žena se do něj pevně zabalí.

„Máte kam jít?“

„Mám bratrance.“ Neviděla ho pět let, od chvíle, co dostala práci na zámku. Tenhle bratranec je její jediný příbuzný. Vezme ji k sobě, protože mu nedá na vybranou.

Nebe na obzoru už stihlo zesvětlat do broskvova. Nese příslib nového dne, ale ona se na dnešek netěší a na zítřek taky ne. Ví, že děti už nikdy neuvidí. Budou si myslet, že je opustila jako všichni ostatní. Dívá se do císařovy rozpolcené tváře a ví, že si to nerozmyslí. Koneckonců o tomhle nerozhodl on, ale císařovna. On možná vládne rozpadající se říši, ale při tomto úkolu je pouhým poslem.

Císař náhle sáhne do pravé kapsy a připotácí se k autu. Svírá něco objemného.

„Vezměte si tohle,“ řekne, nakloní se do auta a zaboří ruku do kapsy svého kabátu, který má žena pořád na sobě.

Nevidí, co jí dal, cítí jenom, jak je to těžké. Je to něco kovového. Tlačí ji to do stehna. Císař o krok ustoupí a řidič nastartuje motor. Automobil vyrazí po štěrkové cestě k východní bráně. Žena se ohlédne. Stromy lemující příjezdovou cestu vytvářejí tunel, na jehož konci stojí císař, čekající před svým rozlehlým žlutým zámkem. Nezamává. Neodvrátí zrak. Žena se na něj dívá, dokud jí zámek nezmizí z očí. Až pak sáhne do kapsy a zjistí, co jí to dal.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

E-mail se zprávou, že Helen Auerbachová zemřela, Millerovým přijde v 16.07 východního standardního času. Ashley, nejstarší ze tří Heleniných vnoučat, pendluje se svými dětmi mezi školou a kroužky – devítiletý syn chodí na fotbal, jedenáctiletá dcera na balet. Ashley se strašně nelíbí, jak si koníčky rozdělili podle pohlaví. Proč Tyler nemůže tancovat? A Lydia čutat do míče? Když se jich na to Ashley ptá, obě děti se tváří, že se za ni trochu stydí, jako by měla na špičce nosu hořčici. Ashley věčně přejíždí do školy a ze školy, na tréninky a do hudebky, do čistírny pro oblečení svého manžela Ryana, na nákupy a dobrovolnickou práci ve zvířecím útulku. Sní jen dvě jídla denně, v autě, a tak vždycky existuje možnost, že má na nose hořčici.

Chvilku předtím, než e-mail přijde, se Ashley oddává snění o tom, jak bude mít co nevidět hodinku na odpočinek: bude mít dům sama pro sebe, děti se budou věnovat svým otřelým zálibám, manžel ještě bude v práci na Manhattanu a na kuchyňské lince bude večeře v alobalu, kterou koupila na farmářských trzích, ale rodině bude tvrdit, že ji uvařila. Nalije si sklenku vína a napustí si vanu. Ashley nikdy nebyla typ člověka, který potřebuje čas o samotě. Vlastně se toho vždycky tak trochu bála. Nikdy si ani s ničím nedělala moc starostí. Poslední dobou se ale bez občasné koupele nebo procházky neobejde, musí totiž na chvíli přestat dělat, že je všechno v pořádku. Až přijede domů, na hodinku si vydechne, uleví se jí a připomene si, že se zatím ještě nedá říct, co s jejím manželem bude.

Ze zadního sedadla svého SUV Ashley uslyší zaječet svou dceru, zvedne oči právě včas a zahlédne, jak její syn pouští chomáč Lydiiných vlasů. Pak ze ozve další vřísknutí, tentokrát Tylerovo, a potom: „Mami! Lydia mě mlátí!“ Ashley by to nikdy nepřiznala, ale obdivuje, jak si Tyler vždycky začne, a přece se mu vždycky podaří udělat ze sebe chudáčka. Asi to má po tatínkovi. Ashley si pomyslí, že se to Tylerovi v životě bude hodit, jenže pak si vzpomene, v jaké situaci je teď její manžel.

„Tylere, nech sestru na pokoji!“ vyštěkne a naváže přitom se skleslým synem oční kontakt ve zpětném zrcátku, ale okamžitě ji popadnou výčitky. Normálně nekřičí, alespoň ne na děti. Začne se omlouvat a vtom jí cinkne mobil. Pohled jí zaletí k palubní desce, kde v držáku nápojů spočívá její telefon. Zamžourá, aby si přečetla upozornění skrz pavučinu prasklinek na displeji od toho, jak mobil před pár měsíci upustila na zem.

Helen je mrtvá.

Tohle nemůže být pravda. Ashley telefon zvedne a opravdu – předmět nového e-mailu jí oznamuje babiččinu smrt.

„Mami!“ vykřikne Tyler naléhavě. Ashley zvedne oči od telefonu, zrovna když její SUV doplachtí k sedanu, který otálí na červené. Dupne na brzdy, ale až potom, co její nárazník břinkne do auta před ní.

Předtím než se Deborah Millerová – ne Debbie ani Deb nebo Debra, ale tříslabičná De-bo-rah – dozví o smrti svojí matky, zapichují se do ní desítky jehliček. Chester, její akupunkturista a odnedávna i milenec, každou jehlu vytáhne s okázalostí, z níž ji zamrazí v každé částečce těla. Deborah čeká, až si ji na stole vezme zezadu, ale celá schůzka se drží na depresivně profesionální úrovni a ona si začíná říkat, jestli si jejich romanci nevymyslela. Deborah na Chestera narazila, když byla na rande naslepo s nedávno rozvedeným mužem, které neprobíhalo moc slavně. Rychle vplula do mateřské role a ptala se na jeho nový staromládenecký byt, nový plnovous, nové sportovní auto, odpovědi nevnímala a přísahala si, že si už ani za nic nenechá nikoho dohodit. Zatímco její společník žvanil o tom, jak ráno chodí běhat – zase něco nového –, Deborah spatřila na stoličce u baru osamělého muže. Culík mu spadal na záda semišového sportovního saka. Zatoužila zahlédnout jeho tvář, a tak nakoukla do zrcadla za barem. Ještě nikdy Chestera neviděla jinak než v bílém akupunkturistickém plášti. Znenadání ji zasáhlo, jak je krásný. Zvedl oči a v zrcadle je upřel do jejích, jako by ji taky konečně uviděl. Nehlasně vyslovila Pomoz mi a on se ďábelsky usmál a potom přešel k jejímu stolu.

Tu noc to nestihli dál než na parkoviště, tak silně po sobě toužili. Teď, o tři týdny a několik romantických dostaveníček později, ji nechá nahou na akupunkturistickém stole, ani prstem nezabloudí a ohlásí jí, že se sejdou na recepci. Deborah tam přijde oblečená a on jí oznámí, že to dělá pětasedmdesát dolarů. Deborah zaváhá, a on proto cenu zopakuje. Pětasedmdesát dolarů. Čeká, až zaplatí, přitom se usmívá a ďábelského na tom není vůbec nic. Deborah mu podá kreditku, zkoprnělá a rozpíchaná, a z celého srdce doufá, že už nepřečerpala limit. Když se Chester otočí, aby kartu projel, zavibruje jí telefon. Helen je mrtvá.

Helen je mrtvá?

Celých pětašedesát let svého života se Deborah téměř každý den děsila, že její matka zemře. Když byla malá, když byly s Helen ještě samy, každé ráno po probuzení zpanikařila – Co když máma umřela? –, až konečně uslyšela, jak Helen šramotí dole v kuchyni. Jak Deborah stárla a nikdy nevyvstal ani nejmenší důvod bát se o Helenino zdraví – třeba nezhoubná bulka, zlomenina nebo léčitelná forma rakoviny –, Deborah dostala strach, že to matku dožene všechno naráz. Jednoho dne Helen prostě zemře. Nečekala ale, že to bude dnes, když se trápí kvůli limitu na kreditce a Chesterově lhostejnosti. Ani se nenaděje, a už pláče. Chester po ní šlehne otráveným pohledem a ona by nejradši vykřikla: Moc si nefandi. Tohle se tě vůbec netýká. Jenže se ho to trochu týká, protože Deborah touží po tom, aby ji držel v náručí, a on místo toho drží stvrzenku a chce, aby ji podepsala, citelně podrážděný. Tohle ji rozbrečí ještě víc. Pláče pro matku, která dnes umřít neměla, pro ztrátu svého nejlepšího milence za celé roky, i protože si ještě ke všemu bude muset najít nového akupunkturistu.

Jakeovi, prostřednímu z Millerových dětí, tenhle e-mail přijde pár minut potom, co už se měl vrátit z obědové pauzy. Na každé šichtě si dává totéž: burrito s grilovaným hovězím ze stánku s tacos přes ulici od samoobsluhy Trader Joe’s, kde pracuje. Rico, který dělá na kase, Jakeovi vždycky naúčtuje taco místo burrita pod podmínkou, že se s ním podělí o jointa. Jake mu rád vyhoví. Sice si ho dopřává často, ale nikdy ne sám. Věří, že díky téhle hranici si nekoleduje o problém. Nedávno jointa vyměnil za elektronickou cigaretu s marihuanovým olejem. Jeho přítelkyně Kristi trvala na tom, že jestli chce dál kouřit každý den – popravdě to bylo spíš každou hodinu, ale neopravoval ji –, musí čerstvou trávu vyměnit za něco šetrnějšího k plicím. Ještěže ho nenutila, aby přestal úplně.

„Co je to za sračku?“ zeptá se Rico, když mu Jake podá elektronickou cigaretu, a kroutí s ní mezi prsty.

„Klíč k domácímu štěstí,“ řekne Jake, popadne cigaretu a dá si neuspokojivého šluka z kovového náustku. Do hlavy jde hezky, ale olej chutná jako mince a Jake necítí kouř, když ho drží v plicích. Možná se ho Kristi přece jenom snaží přimět, aby toho nechal.

Za pár minut Jake čeká na křižovatce na zelenou, je v příjemném rauši a užívá si poslední chvíle přirozeného světla, než ho zase spolkne zářivkami osvětlené břicho Trader Joe’s.

„Jakeu?“

V jeho stavu mu chvilku trvá, než pozná chlápka stojícího vedle něj na křižovatce. Je to kameraman z filmu, který Jake před několika lety napsal. Tim, Todd nebo tak nějak.

„Čau… kámo,“ řekne Jake a doufá, že chlapíkovi nedojde, že si nemůže vzpomenout, jak se jmenuje. „Už jsme se hrozně dlouho neviděli.“

„To mi povídej. Jak se pořád máš? Děláš na něčem novým?“ Ted Sullivan, vzpomene si Jake najednou. Vyhrál za Jakeův film cenu Spirit Award. Naposledy slyšel, že prý točí nový film od Marvelu.

„Jenom sem tam,“ řekne Jake a Ted horlivě přikyvuje, ale pak si všimne Jakeovy havajské košile. I bez jmenovky je to zjevně uniforma Trader Joe’s.

„Bezva.“ Ted to slovo protáhne a potom ztichne. Auta se dál a dál ženou po Hyperion Avenue a Jake se modlí, ať už naskočí zelená.

Bez ohledu na rozhovory, jako byl tenhle, Jakea práce v Trader Joe’s baví. Nejradši bývá na kase. Moc rád se dává do řeči s každým zákazníkem ve frontě a nechává se poučit, jak připravit kuře naplacato nebo jaké jsou mystické účinky semínek organického granátového jablka. Dřív na zákazníky pohlížel jako na potenciální postavy – veselý novomanžel, který každé ráno kupuje slunečnice, vychrtlá herečka, co na pult strčí pytlík brambůrků s jalapeño-sýrovou příchutí, starší pán, který platí bankovkami složenými do origami koček –, ale teď už na psaní skoro nemyslí. Jenom ve chvílích jako tahle, kdy narazí na někoho z minulosti, nebo když se ho starší sestra Ashley – jediný člen rodiny kromě Helen, který s ním ještě mluví – opatrně zeptá, jestli není načase, aby zase zkusil psát. Kristi na něj nikdy netlačí, přestože nikdy nenaplnil příslib, že se z něj stane nadějný scenárista, jak se zdálo, když se seznámili.

Kristi. Jakmile pomyslí na to, co mu pověděla dnes ráno, bodne ho osten viny. No, spíš to na něj vyštěkla. „Jsem těhotná, ty blbečku,“ oznámila mu před odchodem na veterinární kliniku, kde pracuje jako laborantka. Jenom ji škádlil, když ji našel schoulenou u záchodové mísy, a zeptal se jí, jestli to přehnala s chardonnay. Jak měl vědět, že za její zvracení může matka příroda? Když Kristi odešla, Jake se vrátil do postele a zíral na prasklinu na jejich stropě. S Kristi spolu byli dva roky a o dětech nikdy nemluvili, ačkoli byli ve věku, kdy všechny páry děti buď mají, nebo o nich přinejmenším diskutují. Všechny páry kromě nich dvou, protože bylo nad slunce jasné, že spolu dítě vychovávat rozhodně nemůžou.

Konečně naskočí zelená, Ted mu zamává a vykročí do křižovatky. Jake zůstane na obrubníku, nechá Teda, ať před ním získá slušný náskok, a pokouší se uklidnit svoji rozbouřenou mysl. Realita mu kazí rauš.

Když vykročí do křižovatky, zavibruje mu telefon.

Helen je mrtvá.

Jake ztuhne uprostřed silnice a znovu a znovu čte ta tři slova, která mu planou na displeji. Helen je mrtvá. Z té věty se stane podivná konfigurace křivek a kroužků, kterou nemůže rozluštit. Helen je mrtvá? Vždyť s ní minulý týden mluvil. Zavolala mu ze železářství, protože se chtěla zeptat, jestli existuje nějaký rozdíl mezi obyčejnými tužkovými baterkami a těmi od Energizeru. Často mu volala a ptala se na věci, na které se mohla zeptat prodavače nebo servírky nebo knihovníka, ale ona se radši ptala Jakea.

Zahouká jeden klakson, potom další. Jake obrátí oči k zástupu řidičů, kteří na něj mávají, ať pohne kostrou. Někdo vykřikne: „Uhni, ty debile!“

S telefonem v ruce Jake doběhne na parkoviště. V hlavě má mlhu, ve které se točí jediná myšlenka.

Helen je mrtvá?

///

E-mail, který Millerovým přišel, je od Beck. Je jí pětatřicet, což z ní dělá Helenino nejmladší vnouče. Není to žádná Rebecca, Becky nebo Becca, to leda pro svoji babičku, je to úsečná, praktická Beck, která se k její osobnosti hodí. Je jedinou z Millerových, která pořád žije ve Filadelfii, a ze všech příbuzných si je s Helen nejbližší. Alespoň si s ní nejbližší byla až do chvíle před několika dny, kdy dorazila do Helenina domu na Edgehill Road a našla přední dveře pootevřené. Zase mělo začít sněžit a Beck se chtěla ujistit, že má Helen zásobenou lednici. Okamžitě věděla, že se něco stalo. Helen stála uprostřed svého spoře zařízeného obýváku a něco německy hartusila. Helen německy nikdy nemluvila. Zřekla se němčiny, když emigrovala do Ameriky.

Beck to znepokojilo. Položila tašku s nákupem na konferenční stolek a po špičkách přešla k babičce, která nepřítomně zírala do krbu. Když Beck v tomhle domě jako náctiletá bydlela, babička v krbu zatopila pokaždé, když sněžilo. Schoulily se spolu na gauči, dívaly se na reprízy To je vražda, napsala a přikládaly polínka do ohně. Když Beck za pár let odjela na vysokou, komín praskl a prohlásili ho za staticky narušený. V krbu nikdo nezatopil už několik desítek let.

Beck se dotkla Helenina ramene a znepokojilo ji, jak je chatrné.

„Helen? Děje se něco?“

Helen nereagovala, jenom si něco dál německy mumlala. Beck se zaposlouchala, jestli neuslyší nějaké povědomé slovo. Slyšela jenom sérii tvrdých tónů a dvě slabiky skandované pořád dokola: broše, broše, broše s mírně vibrujícím r.

Helen to vždycky pozoruhodně dobře myslelo. Vzpomínala na místa na Dunaji, kde se jako malá koupala, a na každoroční návštěvy Wiener Staatsoper – její otec miloval operu. Vybavovala si soudní případy, na kterých Beck dřív pracovala, ještě lépe než ona sama, stejně jako jejich rozhovory o mejdanech ve skladových halách, na které Beck chodila na střední – nemohla uvěřit, že toho o nich Helen vyzvonila tolik. Až do toho dne Helen nikdy nepůsobila ani trošku senilně.

„Helen,“ řekla Beck hlasitěji. Uvažovala, jestli jí neříct babičko. Millerovi tak Helen říkali jen zřídka. Deborah zase nikdy neříkali mami a obojí sedělo. Helen byla víc než babička a Deborah byla míň než máma.

Helen se obrátila k Beck. Pohled měla zastřený a bílé vlasy jí volně poletovaly kolem vrásčitého obličeje. Helen vždycky nosila červenou tvářenku a fuchsiovou rtěnku, vždycky se oblékala do volných kalhot a blůzy, i ve dnech, kdy nečekala, že někoho uvidí. Jenže teď byla nenalíčená, oblečená v růžovém koupacím plášti a nohy jí mizely v plyšových bačkorách.

„Ty.“ Helen k Beck přistoupila dost blízko, aby Beck ucítila její zatuchlý dech. „Ukradla jsi ji. Moji brrroše.“

„Pššt,“ zašeptala Beck. „Všechno je v pořádku. Přivezla jsem ti z lahůdkářství něco k obědu.“

„Co jsi s ní provedla?“ uhodila na ni Helen s lehkým přízvukem.

„Je tady.“ Beck ukázala na tašku s nákupem na konferenčním stolku.

Helen tašku popadla a vysypala jídlo na podlahu.

„Přestaň!“ Beck sendviče začala sbírat.

„Tady není. Kams ji dala?“

„Prosím tě, Helen. Posadíme se. Přinesu ti sklenici vody.“ Beck se Helen pokoušela dovést k pohovce, ale stará žena byla překvapivě silná a ona jí nechtěla ublížit.

„Diebin!“ vykřikla Helen. „Ty zlodějko!“

„Helen, ty mě děsíš.“

„Chci, abys vypadla.“

„Neblázni.“ Beck klesla na pohovku, staré polštáře se pod ní probořily a do stehen se jí zaryly kovové pružiny.

„Já že blázním? Protože nechci v domě zlodějku? Moje vlastní krev, a krade tady?“

„Krade? Přinesla jsem ti jitrnici na žitném chlebu. Odkdy zlodějky nosí oběd?“

Helen si založila ruce na hrudi. „Podváděla jsi už na střední.“ Přejížděla po ní pohledem ostrým jako hrábě. „A jsi celá potetovaná, jako nějaká kriminálnice.“

Beck se podívala na vybledlou červenku na svém pravém předloktí, na pyramidu na levém, soustřeď se velkými písmeny na vnitřní straně zápěstí. Helen její tetování vždycky fascinovala, chtěla, ať jí Beck poví, proč je pro ni skleněný zvon tak důležitý, že si ho musela naroubovat na kotník. Přestože Helen o vysokých svátcích chodila do synagogy a každý šábes zapalovala svíčky, neměla k tetování stejný postoj jako většina evropských židů v jejím věku.

Helen otevřela přední dveře a vpustila dovnitř závan studeného vzduchu. „Vypadni z mého domu.“

Beck ztuhla, ale zůstala sedět. Octly se v patové situaci, jíž Beck nerozuměla.

Když bylo konečně jasné, že Beck se ani nehne, Helen začala pořád dokola vykřikovat to slovo – brrroše, brrroše –, až Beck popadl strach, že by nějaký soused mohl zavolat policii a ta by Helen mohla odvézt pryč. Policisté by přece mohli usoudit, že žena, které táhne na sto let – nikdo z Millerových nevěděl jistě, kolik Helen je –, by neměla žít sama.

Beck se postavila a uhladila si džíny. „Vyhrála jsi. Půjdu.“

Před odchodem babičce vnutila jemný polibek na zrudlou tvář. Potom čekala na obrubníku na taxi a kopala přitom do tvrdé, zčernalé kupky sněhu. Co chvíli se obracela k domu a přála si, aby závěsy nebyly zatažené a ona viděla dovnitř. Když auto přijelo, Beck skočila na zadní sedadlo a už dál nedovedla zadržovat slzy.

Nebyla si jistá, co má dělat. Když dorazila domů, našla si německé slovíčko z Helenina horečnatého výbuchu – broše –, a Google ji informoval, že se to píše brosche. Brož. Beck si okamžitě poskládala celý příběh. Helen si z nejasných důvodů myslela, že jí Beck ukradla nějakou brož, kterou zašantročila nebo možná neměla už celé roky. Beck se pokoušela vzpomenout na všechny povšimnutí hodné šperky, které Helen vlastnila. Nosila klipsové náušnice a tenký zlatý řetízek. Žádnou brož.

„Možná je načase umístit ji do domova důchodců,“ navrhla Ashley, nejstarší a nejbohatší ze sourozenců Millerových, když jí Beck zavolala. Tohle byl vždycky Ashleyin prvotní impulz, vyřešit problém penězi.

„To rozhodně ne. Helen by radši umřela, než by šla do domova důchodců.“

„Ona o tom nerozhoduje.“

„Ty ale taky ne.“

Nakonec by o tom Ashley ale rozhodla. Ashley by za domov zaplatila a s šekovou knížkou přijde poslední slovo. Domov podle Ashleyina výběru by byl někde blízko ní ve Westchesteru, pracovaly by tam výživové poradkyně a povlečení by bylo tak luxusní, že na takovém Helen v životě nespala – a to by byl pravý opak všeho, co by si Helen přála. Právě proto si byla Ashley ze všech dětí Millerových s babičkou nejméně blízká – ne protože byla nejstarší a žila s Helen nejkratší dobu, ale protože si nikdy nerozuměly. Helen se líbil skromný život, kdežto Ashley od něj utekla tak rychle, jak jen mohla.

„Na mně si to nevylívej. Já mám o ni taky strach,“ řekla Ashley.

Beck věděla, že by se správně měla omluvit, ale sestře se to strachovalo, když žila o dva státy dál v New Yorku.

„Do žádného domova důchodců ji nepošleme.“

„Chceš, abych přijela?“ zeptala se Ashley. „Ne, počkej, Tyler má tenhle víkend poslední halový fotbalový turnaj téhle sezony. Mohla bych přijet v neděli, až to skončí. Ale kolem deváté bych musela zase pryč. Musím děti ráno vypravit do školy.“

Ashley měla manžela, který by zcela jistě dokázal fandit z tribuny a namazat tousty máslem, ale Ryan nikdy nebyl ten typ, co by stlal postele nebo připravoval oběd do krabiček, i předtím, než se jim narodily děti. Beck měla Ryana ráda. Přestože to byl obrovský chlap, působil nevtíravě a rád se zúčastnil čehokoli, co Millerovi naplánovali, pokud se to nekrylo s vysokoškolským americkým fotbalem.

„Možná bych se mohla zeptat, jestli by děti nemohly příští víkend přespat u kamarádů.“

„Ash, to je v pohodě.“ Beck čekala, že se s ní Ashley začne dohadovat.

„Tak jo. Dej vědět, kdybys ode mě cokoli potřebovala.“

Zklamaná Beck krátce zvažovala, že by zavolala Deborah, která žila hodinu jízdy od ní v New Hope, ale rozhodla se, že ne. Jestli někdo věděl, jak špatnou situaci ještě zhoršit, byla to její matka. Ani ji nenapadlo zavolat Jakeovi, který žil až na západním pobřeží, ačkoli si byl s Helen hodně blízký. Už zase zůstalo jenom na ní, aby se o babičku postarala.

Beck jí znovu a znovu volala a pokoušela se jí nedorozumění vysvětlit, přesvědčit babičku, že by jí nikdy nic neukradla. Helen jí pokaždé praštila telefonem, a když se cítila shovívavěji, nazvala ji diebin – zlodějkou –, což znělo v němčině krutěji než v angličtině. Beck měla chuť svěřit se svému expříteli Tomovi, partnerovi v advokátní kanceláři, kde pracovala jako koncipientka. Kdyby spolu zůstali, pohladil by ji po vlasech a řekl by jí, že má Helen na chvilku nechat být. Že si babička brzy uvědomí svůj omyl. Ale Tom dal Beck před pár týdny kopačky. Místo aby teď Beck hledala výmluvy, proč chodit kolem jeho kanceláře, hibernuje ve svojí pracovní kóji. Přesně tohle dělá, když obdrží ten telefonát o Helen.

Ve 14.36 Beck někdo zavolá z čísla s předvolbou 610, které jí nic neříká. Hodlá telefon ztišit, ale pak zaváhá. Intuice ji přiměje, aby to zvedla.

„Becco, jsi to ty?“ zeptá se mírně povědomý hlas. Becco. Tak jí říká jenom Helen.

„S kým mluvím?“ zeptá se Beck rázněji, než zamýšlela. Od rozchodu s Tomem špatně spí.

„Becco, tady Esther.“ Když si Beck to jméno hned nezařadí, Esther dodá: „Helenina sousedka.“

„Ach, ahoj Esther.“ Beck je tak zmatená, že ani nevytuší, kam konverzace směřuje. Přejíždí prstem po července, kterou má vytetovanou na předloktí. Její rudá chocholka už vybledla do oranžova. „Helen ti řekla, ať mi zavoláš?“

Beck se rozléhá v uších, jak ostatní koncipientky ťukají do klávesnice, zatímco Esther dýchá do sluchátka.

„Esther?“ zeptá se Beck, které se plíživě zmocňují obavy. „Co se děje?“

„Helen včera nepřišla na náš bridž. Ani dneska na procházku. Stavila jsem se u ní, ale neotvírá.“

A tahle naléhavá slova, panika v Estheřině hlase, Beck okamžitě vymažou z hlavy hádku s babičkou.

„Hned tam budu.“ Beck ještě ani nezavěsí, a už má na sobě kabát.

Nakoukne přes vršek kóje k Tomově kanceláři. Má rozsvíceno, a tak Beck uhání ke kanceláři HR opačným směrem a zaklepe na rám Kareniných otevřených dveří.

Karen zvedne hlavu, když si všimne, že tam Beck stojí, zjevně vynervovaná. Karen je praktická žena ve středním věku se silným jihofiladelfským přízvukem. Soucitný pohled, který Beck věnuje, se jí natolik nepodobá, že se Beck začne cítit ještě rozpačitěji než předtím. Tom po rozchodu trval na tom, že to Karen podají jako společné rozhodnutí dvou přátel, přestože bylo jasné, že Beck dostala košem.

„Něco se děje s mojí babičkou,“ řekne Beck a zadrhne se jí přitom hlas.

„Běž,“ odpoví Karen bez váhání.

Beck přikývne a vyběhne do studeného, vlhkého odpoledne.

„Helen!“ zvolá Beck, když klepe na babiččiny dveře. S Esther stojí na verandě ve stínu dubu, díky němuž je v Helenině domě v létě pěkný chládek a teď odpoledne v půlce března pěkná zima. Narazí do nich silný poryv větru. „Helen, jsi tam?“ V obýváku jsou zatažené závěsy. Na verandě se svítí, přestože je jasné odpoledne. „Helen!“ zakřičí Beck přes burácení větru.

Zahrabe v kabelce a konečně najde klíče. Zatlačí bokem do dveří, zohýbaných roky letních veder bez klimatizace, a otevře je. Jakmile jsou uvnitř, Beck spatří, že se dveře nezasekly jenom kvůli zbytnělému dřevu. Zatarasila je hromádka pošty. Helenin obývák je obrácený vzhůru nohama, jako by ho rozcupoval nějaký lupič.

„Proboha,“ řekne Esther, když uvidí tu spoušť.

„Helen!“ křikne Beck a vyběhne nahoru po schodech. Když dorazí k zavřeným dveřím Heleniny ložnice, krátce se zastaví. Přestože v domě žila sedm let, do Helenina pokoje se podívala jenom párkrát. Helen zamykala dveře pokaždé, když z něj odcházela, třeba jenom do krejčovské dílny hned vedle, a klíč jí visel na zlatém řetízku na krku. Dnes je pokoj odemčený, což znamená jen jedno: Helen je uvnitř.

Beck dveře se zavrzáním pootevře.

„Helen, jsi tam?“ Když se nedočká odpovědi, otevře dveře o něco víc. Na okamžik se jí uleví, že je ložnice cítit tak jako vždycky celý dům, cigaretami, květinovým parfémem a plísní. Potom si všimne kopečku pod růžovou prošívanou přikrývkou na posteli.

Helen má zavřené oči. Na nehybná ramena jí spadají dlouhé bílé vlasy zapletené do dvou copů. Za dne si Helen ty copy obtáčí kolem hlavy jako korunu. Když měla Beck na střední škole delší vlasy, Helen jí je upravovala stejně, jenže Beck si do koruny zaplétala svítící tyčinky a pak odbíhala s kamarády na mejdan ve skladišti. Helen vždycky vrtěla hlavou a říkala Beck, že je radioaktivní.

Beck se posadí na postel vedle babičky a jemně jí zatřese. „Helen?“

Když se jí Beck dotkne, Helenino ztuhlé tělo se zakymácí a Beck vystřelí na druhou stranu pokoje. Narazí do pravého boku komody a na podlahu s břinkotem spadne něco, co za ní uvízlo. Beck se shýbne pro květinovou brož posázenou drahými kameny. Je překvapivě těžká a velká asi jako její dlaň. Pod menšími tmavozelenými krystalky ve tvaru písmene V visí veliký žlutý krystal ve tvaru štítu. Některé z bezbarvých křemenů, jimiž jsou posázené okvětní a kališní lístky kolem květiny, chybějí a zbyly po nich jenom prázdné kroužky z bílého kovu. Orchidej, pomyslí si Beck. No jistě. Brosche. Ach, Helen. Celou dobu byla hned tady.

Ode dveří se ozve zalapání po dechu, Beck se otočí a zjistí, že Esther stojí na prahu Heleniny ložnice s rukou přes pusu. Beck si brož strčí do kapsy blejzru a cítí na boku její váhu. „Zavolej záchranku.“

Beck zůstane u babičky a hladí ji po tváři, než dorazí záchranáři, policie a potom lékař, který ohledá tělo. Odpovídá na otázky policie jako v mrákotách a uleví se jí, že je rychle po všem. Potom sedí sama v Estheřině obýváku a čeká, až se Esther vrátí z kuchyně s tácem sušenek, které Beck nebude jíst, a konvičkou čaje, který nebude pít. Beck sáhne po mobilu a poklepe na ikonku e-mailu. Vyťuká do řádku s adresou jméno sestry, matky, chvilku se rozmýšlí, potom připíše i bratrovo. Samozřejmě že by měla napsat i jemu. Je si s Helen blízký, alespoň v rámci možností, vzhledem k tomu, že od ní žije dva tisíce pět set mil daleko. Stejně je pro Beck těžké ho dobrovolně zahrnout.

Podle hodin na telefonu je 16.07. Beck do řádku s předmětem napíše: Helen je mrtvá. Tohle je netaktní, uvědomí si. Každý další předmět, který zváží – Zprávy o Helen, Špatné zprávy o Helen, Zprávy nebo prostě Helen –, jí ale připadá zavádějící, a tak zůstane u Helen je mrtvá. V textu e-mailu vysvětlí: Promiňte, že jsem vám to musela říct takhle. Právě jsem ji našla u ní doma. Ozvu se, až budu vědět víc.

Beck e-mail odešle a položí si telefon do klína. Před několika hodinami si dělala největší hlavu s tím, jak se vyhnout Tomovi po cestě na záchod. Helen by jí řekla, že smrt je pro holku nejlepší lék na to, aby se přestala utápět ve smutku nad chlapem, který jí nesahá ani po kotníky.

Sanitka venku vyjede od obrubníku a odváží její babičku pryč. Majáček nesvítí. Není důvod, proč by měla houkat siréna. Brož v kapse Beckina blejzru je tak těžká, že tahá za boční šev. Beck ji vytáhne a přejíždí prsty po ostrých špičkách listů, hrbolatých dírkách po vypadlých kamíncích. Proč se babičku nesnažila přesvědčit pádněji, že by jí nikdy nic neukradla? Helen zemřela přirozenou smrtí. Beck ale stejně nedá pokoj myšlenka, že by babička možná byla ještě naživu, kdyby brož s orchidejí neztratila.

KAPITOLA DRUHÁ

Jakmile sanitka odjede, Esther se posadí na pohovku vedle Beck. Její obývák jako by tomu Heleninu z oka vypadl – má stejné uspořádání, stejnou parketovou podlahu. Esther zaváhá a potom Beck podá obálku s Heleninou závětí.

„Pár měsíců předtím, než jsme odvezli moji mámu…“ Esther se zlomí hlas. Joyce, Estheřina matka, byla Helenina dlouholetá sousedka. Před pár lety Esther a její bratr umístili Joyce do domova Brit Šalom. Potom se Esther rozhodla, že místo aby dům prodala, zase se do něj nastěhuje. Beck si vzpomene, že jí Helen minulý podzim říkala, že Joyce zemřela.

„Je mi to moc líto,“ hlesne Beck a vezme si obálku.

Esther si promne paže, aby zahnala chlad matčiny smrti. „Vzala jsem mámu s Helen do knihovny. Byla tam taková webovka s formuláři závětí. Oběma jsem jim udělala svědka.“ Hlas jí znovu zakolísá a Beck si pomyslí, proč jí předává závěť zrovna teď, ale potom Esther dodá: „Jsou tam i instrukce ohledně pohřbu. Nejsem si jistá, jestli o tom víš, ale židovské pohřby se musejí zařídit hned.“ Přestože to Esther řekne jemně, její slova zabolí. Doopravdy si Esther myslí, že toho Beck ví o judaismu tak málo? Jistě, neměla bat micva a neví ani, jak požehnat vínu nebo mrtvým, ale ví, že mrtví se musejí pohřbít rychle.

Než se Beck stihne příliš urazit, Esther ji sevře v objetí. Tiskne ji, jako by ji posílala do války.

„Tebe měla ze všech nejradši,“ zašeptá Esther a Beck poděkuje, protože neví, co jiného by řekla.

Beck se vrátí do Helenina domu a zírá na zmatek, který zachvátil obývák. Není si jistá, čím začít. Posbírá polštáře na pohovce a posadí se, protože není tak docela připravená pustit se do úklidu pošty nebo časopisů rozházených po pokoji. Kolikrát na tomhle gauči s Helen seděla a mluvila s ní tak otevřeně jako s málokým? Jiné večery tady zase místo povídání hrály jednu partii žolíků za druhou nebo se dívaly na Perryho Masona. Beck si uvědomí, že Helen byla její nejlepší kamarádka. Jakmile uklidí její dům, jakmile se vrátí k sobě do bytu, bude nejlepší kamarádka pryč.

Trvá jí několik hodin, než sebere odvahu ten binec uklidit a zavolat si taxíka domů.

Promiňte, že jsem vám nezavolala zpátky, napíše rodině, jakmile se vrátí k sobě do bytu. Všichni Millerovi jí volali a psali a znovu volali. Byl to dlouhý den. Helen je v pohřebním ústavu s šomerem (nevím, jestli to píšu správně). Beck se nedokáže přimět napsat „Helenino tělo“. Náboženství jí nic neříká. Duchovno taky ne, ale ráda by věřila, že nějaká Helenina část bude svědkem pohřbu, který si tak pečlivě naplánovala. Helen všechno chtěla přesně podle tradic. Technicky vzato by ji měli pohřbít zítra. Tak rychle ale všechno nezařídím a v sobotu ji pohřbít nemůžou, takže budeme muset počkat do neděle. Stihnete sem všichni dojet? Říkala jsem si, že bychom mohli držet třídenní šivu. Záleží na vás, jak dlouho budete chtít zůstat. Beck ví, že si to ostatní vyloží nepřátelsky. Zčásti po tom baží. Nikdo z nich nenašel babiččino posmrtně ztuhlé tělo. Nikoho z nich neobvinila, že je diebin.

Dýchej, řekne si Beck. Není jejich vina, že tady pro Helen na konci nebyli.

Taky přikládám kopii závěti. Jsem její vykonavatelka, a tak je to moje povinnost. Beck ví i to, že tohle si všichni vyloží samolibě.

Jak vidíte, závěť je přímočará, pokračuje Beck. Helen odkázala dům Deborah a zbytek pozůstalosti Jakeovi, Ashley a mně – i když nemám ponětí, co jiného než dům ještě měla. Neměla bankovní účet ani penzijní fond. Helen byla proslulá tím, že nevěřila bankám. „Spodní prádlo i peníze si držím u těla,“ pověděla jednou zděšené Beck a Jakeovi. Potřebuju jenom, abyste všichni podepsali souhlas, až tady budete, abych mohla závěť prozkoumat a vyřídit Heleninu pozůstalost. Tahle slova jsou na rodinu moc formální, na Heleninu vzpomínku moc úřední, ale Beck píše jako vykonavatelka závěti, a ne jako truchlící. Stejně dodá: Doufám, že všichni přijedete. Vím, že Helen by vás tady chtěla.

Beck zmátlo a trochu urazilo, že Helen zanechala dům Deborah. Deborah, která z něj v sedmnácti odešla, co nejdřív jenom mohla. Deborah, která opustila svoje děti a nechala je v tomhle domě. Deborah, která se u Helen z povinnosti stavila jednou za pár měsíců, zatímco Beck k ní chodila každý týden, protože ji upřímně toužila vidět. Deborah, která dům zastaví a přijde o něj.

Jinak bylo v závěti jenom málo překvapení. To něco málo peněz, které Helen zastrkala do plechovek od kávy v kuchyni, pytlíků se sušenými květinami v ložnici pro hosty a obálek pod svojí postelí, se mělo rovným dílem rozdělit mezi Beck, Ashley a Jakea. Všechno bylo standardní, až na jednu výjimku, kterou Helen napsala do Článku IV: Moje brož se žlutým diamantem připadne Becce.

Beck najde svůj blejzr a vyndá z kapsy Heleninu brož. Je tak těžká, že si ji ani nemůže připnout na tričko, a tak si orchidej přiloží k hrudníku a zírá na velký kámen v zrcadle nad komodou. Brož je zakalená a potlučená a jistě nemá zvláštní cenu. Je to bižuterie, právě dost okázalá na to, aby byla „in“. I když, kdyby se Beck babičce pokusila vysvětlit, proč je brož díky těm chybějícím kamínkům ještě víc „cool“, Helen by zavrtěla hlavou a prohlásila by, že mladí jsou hlupáci. Stejně ale tahle brož pro Helen něco znamenala a chtěla, aby ji Beck měla. Alespoň to chtěla, když sepisovala závěť. Potom Beck obvinila, že ukradla svoje vlastní dědictví.

///

Ashley balí zbytky od večeře, když jí na telefonu cinkne druhý e-mail od Beck. Zajímalo by ji, jestli Ryan ví, že mu jeho žena nalhává, že vaří večeře, které jsou zjevně dílem profesionálů – jestli si její manžel všiml, že v kuchyni nikdy nejsou špinavé pečicí papíry ani pánve. Samozřejmě že nevšiml. Vlastní tajemství ho zaměstnávají příliš na to, aby si všiml čehokoli, co souvisí s ní. Klid, připomene si Ashley. Vztek ti nepomůže. Ale je to marné, a tak dá kuřecí stehýnka do ledničky a vezme si telefon.

Pohřeb bude v neděli… držet třídenní šivu… Vím, že Helen by vás tady chtěla. Ashley se u dřezu zahledí do svojí temné zahrady. Chtěla by ji Helen na šivě? S Helen si nikdy nebyly blízké, ne tolik jako s Beck a Jakem, ani jako svým způsobem s Deborah. Ashley bylo sedmnáct, když se k Helen přistěhovali, a upínala se spíš k životu po střední, mimo dosah Millerovy rodiny. Helen se ji na oplátku nesnažila ochraňovat ani opečovávat jako Beck a Jakea.

Ashley se kolem pasu ovine čísi paže a vytrhne ji z jejích myšlenek. Na tváři jí přistane polibek. Ashley ucukne, ale pak se začne cítit provinile. Akce a reakce, zhnusení, po kterém následuje lítost – tohle poslední dobou dost dobře vystihuje celý její vztah s manželem.

Ryan dělá, že si toho nevšiml. Pustí ji a přejde ke kuchyňskému ostrůvku.

„Děti spí,“ řekne a opře se o žulovou desku. „Pořád jsou trochu vystrašené.“

Tohle je jejich první smrt, kromě školních zvířátek a televize. Ryan byl vychovaný jako protestant, ale silněji prožíval leda vánoční stromek a velikonoční šunku, chození do kostela ani posmrtný život ho nezajímaly. Ashley si to sice googlovala, ale pořád si není jistá, co by si jako židovka o posmrtném životě měla myslet, a tak dětem netvrdili, že Helen už je na lepším místě. Místo toho jim vysvětlili, že Helen byla velmi stará a prožila plnohodnotný život. Už ve chvíli, kdy to Ashley vyslovila, ale zapochybovala, jestli je to vůbec pravda. Helen pocházela z Vídně. Někdy během druhé světové války přijela sama do USA. Vdala se, měla Deborah, potom její manžel zemřel. A potom… šila svatební šaty a dámské kostýmky pro mnohem bohatší ženy. Byla stálicí chátrajícího domu na Edgehill Road. Ashley si nebyla jistá, jestli to představovalo plnohodnotný život.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se jí Ryan a ukazuje jí přitom na krk. Ashley si vzpomene na tu autonehodu a roztržitě si krk promne. Vlastně to žádná nehoda ani nebyla, Ashley to auto naťukla tak lehce, že nemělo ani škrábanec. Jeho řidič, starší pán, přesto trval na tom, že zavolají policii. Zabili tím většinu odpoledne. Tyler propásl fotbalový trénink a Lydia baletní zkoušku. Obě děti byly zmatené a vyděšené už předtím, než jim Ashley pověděla o Helen.

„Nic to není,“ řekne Ashley chladně, lačná po hádce. Zavře myčku a zírá na manžela. Štve ji, že se štítí jeho doteků. Pořád ji přitahuje, ale nemůže setřást vztek. Vztek kvůli tomu, co provedl. Vztek, že ho to zlomilo. Vztek, že jí to prozradil, a ona teď před sebou navzdory jeho pohledné tváři, navzdory tomu, jak moc ho chce, vidí jenom slabocha. Slabocha, kterého čeká vyhazov nebo něco ještě horšího.

Ryan pracuje jako interní poradce pro mezinárodní chemickou společnost a má na starosti její patentové přihlášky. Kvůli množství patentů, o jejichž přihlášení se musí žádat, je běžným zvykem najímat si externí patentové zástupce, kteří vyřizují přebytečnou práci. Jenže Ryan nenajal několik zástupců na částečný úvazek, ale jenom jednoho. Svého kamaráda Gordona, právníka opilých řidičů z Las Vegas. Gordon patentové přihlášky neměl co vyplňovat, ale byl na mizině a byl to Ryanův nejlepší kamarád. A tak po něm Ryan opravoval chyby, podával za něj přihlášky a zadával mu další práci. Potom pro Ryana začalo být jednodušší přihlášky zkrátka vyplňovat sám, a protože všechnu práci odváděl on a k už tak časově náročnému povolání ještě pracoval přesčas, zdálo se mu nefér, že by za jeho čas dostával zaplaceno Gordon. Nakonec se dohodli, že Gordonovi bude platit Ryanova společnost a Gordon potom určité procento peněz Ryanovi vrátí. Ashley neznala podrobnosti, jak dlouho to trvalo nebo kolik peněz si Ryan tímhle vedlejšákem vydělal. Nedávno společnost zahájila náhodný interní audit a odhalila neschválenou dohodu, kterou si Ryan domluvil s jedním právníkem opilých řidičů z Las Vegas.

„Co ten audit? Nějaké novinky?“ Ashley ví, že jí Ryan nic neřekne. Pověděl jí o té dohodě jenom proto, že ho našla schouleného na podlaze koupelny vedle záchodu, jak se kývá zepředu dozadu a nesrozumitelně mumlá, že Gordonovi věřil, a teď dostane padáka. Usnul až po dvou sklenkách skotské. Ráno celou historku okamžitě začal zlehčovat. Ashley ale viděla, jaký měl strach v očích, jak se chvěl zoufalstvím, když jí řekl: „Všechno jsem zničil.“ Věřila téhle vzpomínce víc než manželovu ujišťování, že je všechno v pořádku.

„Je to jenom interní audit,“ řekne Ryan. „Prosím. Už jsme to probírali.“

„Mluvil jsi s Gordonem?“

„Nechci to rozebírat.“

„Mám právo to vědět. Tohle se netýká jenom tebe.“

Ryan k ní přistoupí a vezme ji do náručí. Neodstrčí ho. Ale ani objetí neopětuje. „Je od tebe moc hezké, že se staráš. Ujely mi nervy. Musím jenom vysvětlit nějaké papírování – dám to do pořádku.“

„Pomohlo by, kdybych se vrátila do práce?“ Pokouší se to říct jakoby nic, ale hlas ji zradí. To ona chtěla seknout s prací. I když svůj tým i klienty milovala, při prvním návalu nevolnosti věděla, že nechce dělit čas mezi rodinu a kariéru. Prvních pár let, když byla Lydia malá a potom se narodil Tyler, se Ashley moc líbilo trávit celé dny v parku, v zoo, v dětských muzeích. Když děti trochu vyrostly a začaly chodit do školy, už ji tolik nepotřebovaly a její povinnosti rychle začaly být spíš domácí než mateřské. Praní i vaření Ashley vždycky nenáviděla, neměla ve štíhlém těle ani jedinou buňku domácí hospodyňky.

„Vždyť už pracuješ,“ řekne Ryan a políbí ji na temeno hlavy. „Děláš tu nejtěžší práci na světě.“ Naposledy ji krátce stiskne a potom odejde z kuchyně.

Vždycky to mezi nimi takhle nebylo. Když se Ashley s Ryanem seznámila, vydělávala víc peněz než on a jedna z věcí, která ji na něm přitahovala, bylo to, že se jejích úspěchů nezalekl. Naopak ji podporoval. Když jí hořely termíny, plnil lednici, aby nemusela řešit jídlo, nechával jí krátké romantické vzkazy nebo kresbičky, když odcházel do práce dříve než ona. Postupně se natolik vžil do představy, že se o ni musí postarat, že teď viděl její návrat do práce jako urážku svých manželských povinností. Pramenilo to z jeho lásky k ní a k dětem, ale Ashley se nelíbilo, jak je kvůli tomu na něm závislá, a to už předtím, než ho našla schouleného na podlaze v koupelně.

Ashley se zase podívá na e-mail od Beck. Pohřeb bude v neděli… držet třídenní šivu. Ashley se s Ryanem už dohodla, že tam na den zajede a půjde na pohřeb sama, ale odepíše: Zůstanu na celou šivu. Ať Ryan vykoumá, co s dětmi, až bude Ashley na pár dní ve Filadelfii. Ať vidí, jak moc těžká ta nejtěžší práce na světě vlastně je.

Cinknutí telefonu Deborah vytrhne ze spánku. Na okamžik si není jistá, kde je. Ten sen byl tak živý, že jí ani nedošlo, že spí. Vrátila se do dětství, na dovolenou, kterou si s Helen udělaly, když bylo Deborah dvanáct. Helen vyjela z příjezdové cesty ve svém starém chevroletu a vydaly se spolu po dálnici I-95 do Portlandu. Deborah pořád cítí vítr na tváři, když vystrčila hlavu z okna, než jí matka řekla, že není pes a ať kouká zalézt zpátky do auta. Se zavřenými okny bylo v autě nedýchatelno, a aby se Deborah rozptýlila, zapnula rádio. Helen ho rychle vypnula. Stala se z toho hra – Deborah to alespoň připadalo legrační –, každých pár minut rádio zapínat a čekat, až ho matka zase vypne, dokud na ni Helen nevyjela: „Snažím se soustředit.“

Zbytek cesty do Maine mlčely.

V hotelovém pokoji Deborah trucovala. Helen ji ignorovala, stála před zrcadlem a malovala si pusu jasně růžovou rtěnkou, kterou nosila i dalších padesát let. „Zítra zajedeme do Bar Harboru a tam si dáme humra. Můžeme jít rybařit, jestli chceš.“

„Nesnáším rybaření,“ tvrdila Deborah, i když na rybách ještě nikdy nebyla.

Helen rtěnku položila a upřeně se na dceru zahleděla. „Tohle je výsada, víš. Ne každý žije tak, že by si mohl dovolit jet na dovolenou.“

„Neprosila jsem se tě, abychom někam jezdily.“ Čekala, až se Helen chytí návnady, až se pohádají, protože Deborah s Helen na dovolenou jet chtěla – jenže chtěla, aby ji matka vzala do Atlantic City, kde by chodily na pouťové atrakce na plážové promenádě. Chtěla cukrovou vatu, ne humra.

„Takže se otočíme a pojedeme domů?“

„Ne,“ trucovala Deborah.

„To je dobře,“ řekla Helen a zavřela rtěnku. „Protože bych se hrozně ráda jela podívat na velryby. Nikdy jsem velrybu neviděla.“

V pokoji je skoro tma. Jak si její oči přivykají, rozeznává Deborah tvar svojí matrace na podlaze i gauč, který odděluje dvouplotýnkový vařič a lednici od zbytku garsonky. Všechno ji to zaplaví – dovolená v Maine; slovo výsada, z něhož se stalo jedno z Heleniných oblíbených anglických slov a připomínala jím dceři všechny výsady, kterých ji v Rakousku zbavili; Helenina smrt právě dnes odpoledne.

Deborah rozsvítí a doklopýtá do kuchyně pro něco k snědku. Když usnula, bylo venku světlo. Chtěla jenom na chvilku zavřít oči. Teď je půl jedenácté a ona umírá hlady. V lednici má jeden velký hrnec a spoustu pálivých omáček. Dá hrnec na plotnu, aby si ohřála zbytek dušené čočky, kterou si uvařila před pár dny, jenže zjistí, že není moc co ohřívat. Vraždila by za burger, ale naposledy svoji veganskou dietu porušila před šesti měsíci a je odhodlaná vydržet rok. Nebo alespoň sedm měsíců. Znovu jí cinkne telefon a ona si přečte Beckin e-mail.

Helen jí odkázala dům na Edgehill Road? A budou držet šivu? Byl to nějaký zvrácený trest ze záhrobí, trvat na tom, že se všichni Millerovi na tři dny sejdou pohromadě? Deborah najde lžíci a pustí se do zbytků studené čočky. Z textury neforemné žluté kaše se jí zvedá žaludek. Hodí lžíci zpátky do hrnce a udělá se jí ještě hůř, když si uvědomí, že Helen se je takhle pokouší usmířit.

„Ach, mami,“ řekne Deborah kydancům přilepeným ke stěnám hrnce. Zřídkakdy tak Helen říkala a teď si to vychutnává. Mami. Ten dům je výsada, i když se po střední zařekla, že se tam nikdy nevrátí. Ale už se tam znovu nastěhovala s dětmi, když ji Kenny opustil. Možná bylo vždycky jejím osudem se do domu na Edgehill Road vrátit.

Napíše dětem, že přijede. O dědictví se nezmíní. Ani neotevře závěť přiloženou k Beckině e-mailu.

Když Jake odemyká dveře od bytu, pořád má trochu zamlžený mozek z trávy, kterou odpoledne kouřil. Nějak přečkal šichtu v Trader Joe’s, ačkoli by nedokázal říct jedinou věc o nikom, kdo prošel jeho frontou, ani o chlapovi, který ho seřval, že mu dvakrát strhl částku z kreditky. Dokázal se soustředit jenom na to, že Kristi je těhotná a Helen je mrtvá. V jednu chvíli, když nanášel na česnekové pita chipsy vzorky hummusu z edamame, se tyhle dvě věci nějak propojily, jako by se jeden život vyměnil za druhý. Jake si najednou neuměl představit nic, co by potřeboval víc než tohle miminko.

V kuchyni položí na zem tašku se surovinami na kuře cacciatore – jediné jídlo, které umí udělat pěkně od začátku – a květiny, které koupil za plnou cenu, místo aby je zachránil z kupky na vyhození. Lilie, Kristiiny oblíbené. Květy se zrovna otevřely. Vydrží celé dny.

Když se Kristiin klíč konečně otočí v zámku, byt už je prohřátý teplem z trouby a provoněný pikantními rajčaty a papričkami.

„Kuře cacciatore,“ zvolá Kristi. „Musíš se cítit jako pěkný blbec.“

„Ani to nedokážu slovy popsat.“ Jake jí podá pugét purpurových lilií. Kristi si květiny vezme a místo rtů mu nastaví tvář. Jake jí vtiskne přehnaný polibek, tiskne jí rty na kůži, až se Kristi rozesměje.

Kristi si povzdechne, hodí svoji plátěnou tašku přes rameno na jednu z nesourodých jídelních židlí, otevře kredenc a hledá vázu na lilie. Jake podle její nálady většinou pozná, jestli utratili nějakého psa nebo provedli riskantní operaci, která skončila neúspěchem. Dnes má ale Kristi kvůli těhotenství a ranní neshodě s Jakem další důvody být zasmušilá a unavená. Kristi se s Helen nikdy nesetkala, ale ví, jak moc si s Jakem byli blízcí. Až jí Jake o babičce poví, Kristi ho pohladí po vlasech a řekne mu, že všechno bude v pořádku. Okamžitě mu odpustí. Přestože Jake vidí Heleninu smrt a život svého miminka jako nerozlučně spjaté, nechce Helen zneužít, aby mu Kristi odpustila. Takže jí o babiččině smrti prozatím neřekne.

Místo toho se zeptá: „Jak dlouho už to víš?“ a přitom se dívá, jak Kristi liliím zastřihává stonky.

„Asi týden.“ Kristi nalije vodu do vázy a naaranžuje v ní lilie. Jake ví, že se nesmí chovat ublíženě, že mu to řekla teprve teď. „Vím, že si to nemůžeme dovolit, ale chci si to miminko nechat.“

I teď se Jake chová, jako by se nechumelilo, přestože mu prudce tluče srdce. Čeká Kristi, že se jí to bude pokoušet rozmluvit? Je snad ten typ chlapa, co by to holce rozmlouval? Můžou mít miminko ve svém jednopokojovém bytě? Co jiného jim zbývá? Větší byt si přece dovolit nemůžou. Měli by se vzít? A co si budou myslet Kristiini rodiče? Jake žije v trvalém strach z Čangových, kteří sice umějí dokonale anglicky, ale před Jakem spolu mluví kantonštinou a zcela jistě vyjadřují nesouhlas s dceřinou volbou partnera. Hrozně se mu příčí, že myšlenky na miminko končí strachem z Kristiiných rodičů.

„Slyšíš mě?“ zeptá se Kristi a Jake k ní zvedne oči. „Nechám si ho.“

„Tak jo,“ řekne, přestože tím myslí: Samozřejmě že si ho necháme. Helen je mrtvá a Kristi je těhotná. Nikdy nebylo pochyb, že si ho nechají.

„Ježiši, Jakeu, přece ti neříkám, že bych si radši dala indické jídlo než pizzu. Nemůžeš odpovědět jenom tak jo.“ Kristi zmizí v chodbě do ložnice a zavře za sebou dveře.

Jake sedí sám v kuchyni. Je vyděšený. Už toho v životě tolik zvoral – spisovatelskou kariéru, vztah s Beck, bydlení v prostorném bytě se stabilním nájmem, přechozí dva vztahy. S Kristi se mu nějak podařilo vydržet dva roky a nezkazit to. Prozatím.

Jake jde na chodbu a zastaví se u zavřených překližkových dveří.

„Kris!“ zavolá a pokouší se nastřádat slova, která by jí zlepšila náladu.

Než stihne cokoli říct, zavibruje mu telefon a on sáhne do zadní kapsy.

„Cože?“ řekne Jake, když čte Beckin e-mail. Deborah dostane dům? Deborah? „Tohle nemůže být pravda.“ Jake otevře závěť přiloženou k e-mailu. Článek III je nad slunce jasný: Helen odkázala dům na Edgehill Road Deborah. Jake klesne na zeď a udeří hlavou do omítky.

Kristi rozrazí dveře a starostlivě na něj pohlédne. „Co se stalo?“

„To Helen,“ řekne Jake. „Je… je mrtvá.“ Není připravený povědět jí o domě, slyšet její racionální vysvětlení, proč ho Helen nechala zrovna Deborah.

Kristi se Jakeovi zaboří do hrudníku. „Ach, Jakeu.“

Sevře ji pevněji. „Promiň, že jsem takový mamlas. Nemůžu se dočkat, až s tebou budu mít miminko. Od chvíle, co jsi mi to řekla, nechci nic jiného. Nevím, proč je pro mě tak těžké ti to říct.“

„Já jsem měla týden na to, abych to zpracovala.“ Dlouze se na něj zadívá a on ji políbí na temeno. „Ty jsi měl jenom pár hodin. Neměla jsem tak vyvádět.“

Jake se zasměje. „Jestli tohle bylo tvoje vyvádění, tak bych hrozně nerad viděl, až tě něco rozpálí doběla.“

Kristi ho lehce plácne po rameni. „Je to hrůzostrašný pohled, takže bych vám doporučila, abyste se choval slušně, milý pane.“ Úsměv jí zmizí z tváře. „Doopravdy to zvládneme?“

„Děti v jednom kuse vychovávají i chudší lidi.“ Kristi se zatváří pochybovačně. „Vezmu si šichty navíc. Nebo můžu zase začít dělat barmana, chvíli mít dvě práce.“

„Ale kdy budeš psát?“ I po takové době si pořád dělá hlavu s jeho kariérou.

Jake jí prohrábne hedvábné vlasy. „Teď se budeme jenom těšit. Na starosti bude spousta času potom.“

Jake v zásadě ví, že jeho étos „teď si užívej, potom se starej“ není efektivní světonázor. Když ho Kristi obejme pevněji, uvědomí si, že protentokrát je to správná perspektiva.

„Pohřeb je v neděli. Poletíš se mnou?“

„Jakeu, nemůžeme si dovolit ani jednu letenku, natož dvě. Leť ty. Tvoje rodina tě potřebuje.“

Kristi se setkala jenom s Ashley, která je loni navštívila i s dětmi. Ostatní Millerovy nezná. Nechápe, že ho vůbec nepotřebují. Stejně má ale pravdu. Jake neviděl Beck ani Deborah šest let. Tohle musí udělat sám.

Takže Millerovi se znovu shledají. Všichni čtyři. Budou pohromadě poprvé od chvíle, kdy Jake v Park City všechno zkazil.

KAPITOLA TŘETÍ

Když měl film Jakea Millera před šesti lety premiéru na festivalu Sundance, Jake se rozhodl, že vezme do Park City všechny ženy Millerovy: Beck, Ashley i Helen, ačkoli věděl, že ta se nezúčastní. Helen nikdy neletěla letadlem a v kině nebyla alespoň deset let. „Leda bych usnula,“ pověděla mu Helen. „A to by se ti ten šlofík tedy pěkně prodražil.“ Potom dodala: „Pozvi Deborah.“ A Jake to slíbil. Deborah ho překvapila, protože souhlasila, a potom ještě víc tím, že dorazila na letiště bez autonehody, ztraceného řidičáku nebo nevysvětleného zmizení. Na druhou stranu ale Jake věděl, že výlet na filmový festival, který jí celý zaplatí někdo jiný, by si Deborah nenechala ujít.

Ženy Millerovy nevěděly o Jakeově filmu o mnoho víc než to, že se jmenuje Moje léto s ženami a vypráví o létě jednadvacetiletého chlapce, který dospívá v muže v domě plném žen. Kdyby ženy Millerovy věděly cokoli o psaní, došlo by jim, že takový příběh nenapíše žádný muž, pokud není založený na osobní zkušenosti. Ale nenapadlo je, že jednadvacetiletý muž znamená Jake ani že dům plný žen znamená plný žen Millerových. Nenašly si na internetu upoutávku ani si nepřečetly scénář. No, Beck se na scénář podívat chtěla. Jake se však vyhnul tomu, aby jí ho poslal. Když se za tím zpětně ohlížel, tak věděl, co dělá. Sice si říkal, že jsou to nervy – touha zůstat v očích mladší sestry neomylný –, ale když byl sám k sobě naprosto upřímný, musel přiznat, že je ten film o nich, že si z nich dělá legraci na jejich účet. Jake ale nepředvídal, že je to tikající bomba, která už brzy všechno obrátí vzhůru nohama.

Beck byla ve druhém ročníku práv a přežívala na instantní polévce ramen a krabicovém víně. V letadle seděla v byznys třídě vedle matky a připíjely si šampaňským na Jakea, rodinného umělce, díky němuž bude jejich příjmení brzy znát celá Amerika. Ashley letěla z New Yorku, taky usrkávala šampaňské v ceně letenky byznys třídou zakoupené Jakem a užívala si oddechu od tříletého syna a pětileté dcery, pauzy, kvůli níž se cítila provinile, ale ne zas tolik, aby si letušce neřekla o druhou sklenku bublinek.

Ženy Millerovy se setkaly v Salt Lake City, odkud je řidič odvezl do onoho malého, většinou tichého městečka v horách. Když dorazily do hotelu, Jake zrovna s někým dělal rozhovor a nechal jim vzkaz, že se všichni uvidí na premiéře. Otevřely si lahev šampaňského, která je vítala na Sundance, a předváděly si různé outfity, jako by byly vysokoškolačky. Deborah dokonce dovolila Ashley, ať ji nalíčí, a žasla nad tím, o kolik mladší pak vypadala její pleť, svěží a ruměná. Beck se sice rozhodla pro svoje standardní líčení, oči silně orámované černou tužkou a rudé rty, ale souhlasila, že si na sebe vezme jedny z Ashleyiných černých šatů a lodičky, ne džíny a tlustý vintage svetr, které na premiéru původně zvolila. Jake jim pověděl, ať se oblečou normálně, ale na tomhle nebylo normálního vůbec nic. Aniž to tušily, oblékly se přesně v duchu rodiny z filmu, přehnaně a směšně.

Jake se posadil mezi ženy Millerovy v druhé řadě kina. Když se v úvodních titulkách objevilo jeho jméno tlustými černými písmeny, Deborah mu stiskla koleno. Beck mu z druhé strany uštědřila pochvalný štulec loktem a Ashley se přes ni nahnula a rozcuchala mu vlasy. Jake cítil, jak se mu z tohohle neobvyklého přívalu lásky hrne horko do tváří.

Hned při první scéně mu došlo, co předtím vědomě přehlížel. První si toho všimla Deborah. Úvodní titulky se rozplynuly a plátno zaplnila žena, která vypadala trochu jako ona a přecházela sem a tam po verandě, jež se podezřele podobala verandě na Edgehill Road. Herečka měla právě dost mejkapu, aby vypadala ztrhaně, a visel na ní dlouhý šedý svetr a kruhové náušnice. Deborah si prohrábla svoje krátké, fialovorudé rozčepýřené vlasy a zarazila se, když si herečka prohrábla svoje krátké, fialovorudé rozčepýřené vlasy, potom co si uvědomila, že si vevnitř zabouchla klíče. Ashley potlačila uchechtnutí a Beck po Jakeovi střelila ostražitým pohledem.

Film se odehrával na konci devadesátých let a podrobně líčil léto po protagonistově předposledním ročníku na vysoké. Místo aby byl hlavní hrdina Josh někde na stáži, která by mu usnadnila přechod do dospělého života, který se hrozivě tyčil na obzoru, vrátil se domů na brigádu v místním železářství jako každé léto od doby, co mu bylo šestnáct a jeho rodina se nastěhovala k babičce. Teď mu bylo jednadvacet a mohl popíjet v místním baru, a právě tam narazil na sousedku, rozvedenou svůdnici. Celé léto ho učila porozumět ženskému tělu, zatímco se mu nedařilo porozumět mysli žen, které žily v jeho vlastním domě: neupravená matka, která jim v jednom kuse mizela ze života, v jednom kuse střídala práce, v jednom kuse střídala vztahy předem odsouzené k neúspěchu; labilní a geniální sestra, kterou vyloučili ze střední školy, protože se vloupala do ředitelny, aby si přepsala známky; babička, která přivírala oči nad tím, jak jí Joshova matka bere peníze z peněženky, i nad prázdnými plechovkami od piva, které jeho sestra schovávala na dně odpadkového koše; a starší sestra, která žila v New Yorku se svým buranským snoubencem a jenom se mihla na konci filmu.

Jak film pokračoval, ženy Millerovy seděly čím dál strnuleji. Publikum se mezitím smálo a naklánělo se k plátnu – film ho naprosto pohltil.

Ke konci léta filmovou matku hospitalizovali kvůli lapálii na cateringové akci, která ji málem stála ruku. Místo končetiny ji nehoda stála její budoucí příjmy, protože neměla zdravotní pojištění. Od rozvedené sousedky se Josh dozvěděl, jak se žen zeptat, co potřebují, jak naslouchat jejich tužbám. Nakonec ženy kolem sebe přece jen uslyšel, jejich bolest a osamělost, z nichž je nemohl vyléčit, ale mohl se je snažit pochopit.

Film skončil grilovačkou v rodinném domě večer předtím, než se Josh vrátil do školy. Josh použil peníze, které si za léto vydělal, nerealistickou sumu na brigádu v železářství, aby anonymně splatil matčiny účty z nemocnice. Jeho rodina se mylně domnívala, že jim pomohl jejich nepřítomný otec, jako pokání za to, že je opustil a vydal se do světa. Joshovo mlčení bylo jeho konečnou obětí – šlechetně pochopil, že udělá líp, když si to nepřičte k dobru. V poslední scéně se tři generace jeho rodiny smály, když jim matka zdravou rukou servírovala kukuřičné klasy. Její sádra znamenala, že matka zůstane doma, alespoň než jí srostou kosti.

Když film skončil, dav spustil potlesk a Jake se postavil, poděkoval divákům a ostře si přitom uvědomoval ženy vedle sebe, které netleskaly a tvářily se, jako by viděly ducha.

Potom co všichni ostatní odešli z kina, ženy Millerovy zůstaly sedět. Jake nejdřív vyšel ven s nějakými producenty, ale pak se pro ně vrátil. Radost se mu vytratila z tváře, protože mu došlo, že už nemůže předstírat, že to byl jenom film.

„Nancy Bloomová?“ zavyla matka. „Ty jsi spal s Nancy Bloomovou?“

„Tohle sis z toho odnesla?“ vyštěkla na matku Beck. „Koho zajímá posraná Nancy Bloomová?“ A potom na Jakea: „To se známkama? S tím pivem?“ Jake se zatvářil zmateně a ona mu poklepala na hlavu, jako by neměl mozek. „Snažil ses mě naprosto ztrapnit?“

V tu chvíli Beck nezvažovala možnost, že by si to její rivalka z práv mohla trochu proklepnout a zjistit, že Jakeův film byl spíš realita než fikce. Nemyslela na to, že se v přihlášce na práva rozhodla vynechat, že ji vyloučili ze školy. V tu chvíli ji zajímala jedině ta neuvěřitelná zrada – bratr vzal její nejzranitelnější momenty a zneužil je pro cizí pobavení.

„Byl to jenom film.“ Jake pokrčil rameny a ze všech sil se snažil vypadat nevinně.

„Tohle –,“ Beck ukázala prstem na temné plátno, „– bylo nactiutrhání.“

Jake blokoval uličku, a tak ho Beck odstrčila a rozzuřeně odkvačila do předsálí.

„Jsem ráda, že to neviděla Helen,“ řekla Deborah suše, když se přehnala kolem Jakea. „A mohl jsi být na Beck trochu hodnější.“

Jake a Ashley se dívali, jak odchází, celí tumpachoví, protože film byl bezpochyby nejtvrdší k Deborah. Lidi stejně v cizích vidí, co sami chtějí vidět, usoudila Ashley. Jistěže zabolelo, když se publikum smálo pokusům Ashleyiny postavy popírat svůj původ ve filadelfské střední třídě. I ona se ale musela smát, když se zveličená verze Ryana opile odrazila od taxíku nezraněná. Bylo to legrační a Ashley se uměla zasmát sama sobě.

Dolehly k nim zvuky z předsálí, kde se hemžili lidé a čekali, až je festivalový pendl vezme na afterparty. Ashley si pozorně prohlížela bratrův ztrápený obličej. V koutcích očí se mu začaly tvořit vrásky, na skráních měl bílé vlasy. Pořád působil chlapecky, ale jeho zevnějšek zase tak elegantně nestárl.

„Byl to krásný film,“ řekla Ashley bratrovi. „Ale nikdy jsi ho neměl natočit.“

„Nedošlo mi to,“ řekl. „Věděl jsem, že je o mně. Nedošlo mi, že je i o nich.“

Ashley se s ním chtěla hádat – muselo mu to přece dojít. Jak by taky ne? Jeho šokovaný výraz jí prozradil, že Jake Miller se jako vždycky tolik zaměřoval na to, co chtěl, že přehlížel zkázu, kterou jeho egocentrismus způsobil. Všechny postavy ve filmu vykreslil správně, všechny kromě Jakea/Joshe, spasitele rodiny.

Ashley Jakeovi nabídla rámě a vyprovodila ho z kinosálu. „Mám čtyřiadvacet hodin jenom pro sebe – nehodlám je promarnit.“

Jake se zasmál a přitom spolu vkročili do předsálí, kde vládl čilý ruch a všichni si s Jakem chtěli promluvit. Ashley mu stála po boku, souhlasila se všemi muži středního věku ve vybledlých džínách a kožených kozačkách, že Jake je génius a takový rozruch si nikdo nezaslouží víc než on. A taky že ne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Helenin diamant.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.