Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

T. L. Swanová

Bez zábran

Z anglického originálu The Casanova,
vydaného nakladatelstvím Montlake v Seattlu
v roce 2021, přeložila Zdenka Lišková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8560. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Michaela Merglová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Obálka a technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Casanova © 2021 by T L Swan
Published by Montlake, Seattle, USA
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.
Translation © Zdenka Lišková, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

All rights reserved

ISBN 987-80-7625-668-2 (ePub)
ISBN 987-80-7625-667-5 (pdf)
ISBN 987-80-7625-235-6 (print)

VDĚK
Schopnost být vděčný;
ochota projevit uznání a oplatit laskavost.

Tuto knihu bych chtěla věnovat abecedě,
jejíchž šestadvacet písmen mi změnilo život.
V těchto šestadvaceti znacích jsem se našla
a nyní žiji svůj sen.
Až budete příště abecedu odříkávat,
vzpomeňte si na její moc.
Já to dělám každý den.

PROLOG

Elliot

Sleduju, jak čísla nade dveřmi s každým dalším patrem klesají. V kapse mi zavibruje mobil, a tak ho vytáhnu – píše mi Christopher.

Pozor!
Hledá tě čarodějnice.

Sakra.

Strčím si telefon zpátky do kapsy a zafuním, protože na její kecy dneska nemám náladu. Dveře výtahu se otevírají a já vystupuju, zvedám oči a zachytávám ji periferním pohledem. Předstírám, že ji nevidím, a vydávám se ke Courtney, mé osobní asistentce.

„Pane Milesi,“ slyším, jak za mnou volá.

Pokračuju v chůzi.

„Ehm,“ odkašle si. „Pane Milesi. Neignorujte mě.“

Cítím, jak mi stoupá tlak.

S rozšířeným chřípím se otáčím za jejím hlasem. Stojí tam. Ta nejprotivnější zaměstnankyně, jaká kdy chodila po světě.

Inteligentní, panovačná, arogantní a zatraceně otravná.

Kathryn Landonová, můj úhlavní nepřítel.

Oficiální zlá čarodějnice Západu.

Zasloužený titul.

Pokouším se o úsměv. „Dobré ráno, Kathryn.“

„Na slovíčko?“

„Je pondělí, devět hodin ráno,“ ucedím. „Teď nemám čas na,“ zvedám prsty, abych naznačil falešné uvozovky, „slovíčko.“

Vsadím se, že celé víkendy vymýšlí, jak mi zkazit pondělky.

„Tak si ho udělejte,“ vyštěkne.

Přejedu si jazykem po zubech: tahle mrcha mě má v hrsti a dobře to ví. Je to učiněný počítačový maniak, vždyť navrhla náš nový software. Ví, že je nepostradatelná, a taky mi to dává pořádně sežrat, kruci.

Rázuje ke své kanceláři a ve spěchu mi otvírá dveře. „Budu rychlá.“

„Zajisté.“ Znovu předstírám úsměv a představuju si, jak jí cestou dovnitř udeřím hlavou o dveře.

Usedá ke svému stolu. „Posaďte se, prosím.“

„Já klidně postojím. Budete přece rychlá, že?“ Ona nadzdvihne obočí a já jí ten pohled oplatím. „Tak o co jde?“

„Byla jsem upozorněna, že letos nedostanu ty čtyři nové stážisty. Proč ne?“

„Nedělejte hloupou, Kathryn, odpověď na tuhle otázku už stejně znáte.“

„Proč byste zaměstnával stážisty jinde?“

„Protože je to moje firma.“

„S takovou odpovědí se nespokojím.“

V uších mi zaduní tlukot vlastního srdce. Naštvaně zakláním hlavu; nikdo mě nerozčiluje tak jako tahle ženská. „Slečno Landonová, já se vám nemusím ospravedlňovat za žádná rozhodnutí týkající se vedení společnosti Miles Media. Zodpovídám se pouze představenstvu, a nikomu jinému. Naopak se musím pozastavit nad vašimi pohnutkami.“

Přimhouří oči. „Co to znamená?“

„Když jste tady tak nespokojená, proč tu zůstáváte?“

„Cože?“

„Je milion jiných firem, kam byste mohla odejít, a vy přesto trváte na tom, že zůstanete tady a budete si stěžovat na každou maličkost. Nebudu vám lhát, už mě to začíná pěkně vytáčet.“

„Jak se opovažujete!“

„Myslím, že byste si měla uvědomit, že nikdo není nepostradatelný. Rád kdykoli přijmu vaši výpověď. Vem to čert, klidně vám zaplatím odstupné.“

Opírá si ruce v bok. „Chci o těch zrušených stážích v naší kanceláři písemnou zprávu s odůvodněním. Vaše výmluvy mi nestačí, takže tuhle záležitost osobně předložím představenstvu.“

No jistě, že to udělá. Bublá ve mně vztek.

„A nekoulejte na mě očima,“ napomene mě.

„Kruci, Kathryn, já kvůli vám budu potřebovat operaci sítnice.“

„Tak to jsme dva.“

Zíráme na sebe a já přemýšlím, jestli jsem někdy někoho nesnášel tak jako ji.

Ťuk, ťuk, ozve se za dveřmi.

„Dále,“ houkne ta saň.

Ve dveřích se objevuje Christopher přesně, jak jsem předpokládal. Vždycky přeruší moje setkání s Kathryn chvíli před mým hrozícím výbuchem. „Elliote, můžu s tebou mluvit?“ ptá se. Vzápětí s úsměvem kývne na ni: „Dobré ráno, Kathryn.“

„Ještě jsme neskončili, Christophere, budeš muset počkat,“ štěkne na něj.

„Ale skončili,“ uzavřu a otáčím se k odchodu. „Pokud máte nějaké další stížnosti, o čemž nepochybuju, obraťte se na personální oddělení.“

„To neudělám,“ odsekne znovu. „Vy jste generální ředitel a já s vámi budu řešit všechny problémy, které mám. Přestaňte plýtvat mým časem, pane Milesi. Velmi ráda podám představenstvu zprávu o vaší neschopnosti. Bůh ví, že jí oplýváte. Chci, aby se ta místa stážistů okamžitě vrátila do londýnské kanceláře.“

„To se nestane.“

Roztržitě si urovná nějaké papíry na stole. „Fajn, uvidíme se příští týden v úterý.“

Na zasedání správní rady.

Zadívám se na ni a v uších mi začne divoce bušit.

Zasraná mrcha.

„Hele… Elliote,“ pobídne mě Christopher. „Musíme jít.“

Sevřu čelist a zadívám se na ni. „Kolik chcete za výpověď?“

„K čertu s vámi.“

„Vyprošuju si, abyste mě obtěžovala vašimi triviálními stížnostmi pokaždé, když projdu svou vlastní kanceláří,“ zavrčím.

„Tak přestaňte dělat hloupá rozhodnutí.“

Navzájem se vraždíme pohledem.

„Na shledanou, pane Milesi, při odchodu zavřete dveře,“ usměje se sladce. „Uvidíme se na schůzi správní rady.“

Prudce se nadechnu, abych se ovládl.

„Elliote,“ ozve se Christopher znovu. „Pojď.“

Z její kanceláře vyrážím rovnou do výtahu. Christopher je mi v patách a dveře se za námi zavírají.

„Do prdele. Jak já tu ženskou nenávidím,“ zašeptám naštvaně.

„Jestli ti to pomůže,“ ušklíbne se, „ona tě nenávidí víc.“

Škubnutím si povoluju kravatu. „Je na skotskou ještě brzy?“ zamyslím se.

Christopher se podívá na hodinky. „Je čtvrt na deset.“

Ztěžka se nadechnu ve snaze se uklidnit.

„Nasrat.“

Kapitola 1

Kate

Do tašky si házím oběd a rozhlížím se po klíčích. „Odcházím,“ houknu na Rebeccu.

Becca vystrčí hlavu ze dveří koupelny. Je zabalená v bílém ručníku a další má omotaný kolem hlavy. „Hlavně, ať dneska večer nepřijdeš domů pozdě. Nechci, aby to vypadalo trapně a divně, až sem přijde.“

„Jo, jasně.“

„Myslím to vážně. Chci, aby se tady cítil vítaný. Víš, bylo by hezké, kdybychom tu byly obě, abychom Daniela přivítaly.“

Zakoulím očima a dál pátrám po klíčích. Kde jsou? „Proč si myslíš, že chce, abychom ho přivítaly?“

„Jen mě napadlo, že by bylo hezké udělat dobrý první dojem.“

„Dobře, chápu.“ Konečně je zahlédnu v malém košíku na stolku.

„Dneska během polední pauzy vyzvednu naše netbalové dresy,“ zavolá.

Usměju se – pánbůh s námi. Tento týden začínáme hrát halový netbal. Moje první soutěžní sportovní aktivita od střední školy. „Už se nemůžu dočkat,“ odpovím. „Doufám, že jsou standardně vybavené defibrilátorem. Jsem tak z formy, že bych mohla dostat infarkt.“

Rebecca si se smíchem odmotává ručník z hlavy. „Máš přece v práci posilovnu, tak proč ji nevyužíváš?“

Zamířím ke dveřím. „Já vím, vážně bych neměla být tak líná.“

„Myslíš, že bych měla Danielovi uvařit večeři?“ zamyslí se.

Zkřivím obličej. „Uvědomuješ si, že se můžeš přetrhnout, abys na toho kluka udělala dojem?“

„To není pravda.“

„Líbí se ti nebo co?“ vykulím oči. „Nevšimla jsem si, že bys kvůli naší poslední spolubydlící dělala takové cavyky.“

„Jo, protože mi lezla na nervy, a kromě toho je Daniel ve městě nový, přijel teprve dneska a nikoho nezná. Je mi ho líto.“

„Je to osobní stylista, takže jsem si celkem jistá, že má své vlastní povedené kamarády, se kterými se stýká,“ zamumlám suše.

„Oprava, je to absolvent v oboru módy, který se přestěhoval do Londýna, protože chce být stylistou. V tom je velký rozdíl.“

Obrátím oči v sloup. „To je fuk, uvidíme se večer.“

Sbíhám schody a o tři patra níž se ocitám na ulici, po které kráčím směrem k nádraží. Na linku Central to jsou jen tři zastávky, ale i tak je to příliš daleko na to, abych šla pěšky.

Čekám na nástupišti, kam přesně podle jízdního řádu přijíždí můj vlak. Nastupuju a sedám si.

Došla jsem k závěru, že tohle je nejdivnějších dvacet minut mého dne. Je to jako časový tunel – sednu si, rozhlédnu se a v příští minutě jsem zázračně na místě. Musím upadat do nějakého katatonického stavu – nevím, na co jsem myslela, nevím, kam se ten čas poděl. Vím jen, že každý den ztratím dvacet minut přemýšlením o tématech, na která si nemůžu vzpomenout.

Vystupuju z vlaku a pokračuju v cestě do kanceláře. Pracuju v centru Londýna a šikmo naproti budově Miles Media je malá kavárna. Je v ní rušno a živo, jak se lidé hrnou dovnitř a ven cestou do práce.

„Ahoj, krásko,“ pozdraví mě Mike.

„Ahoj.“ Mile se usměju. Mike je barista, který tu pracuje; už pár let je do mě tajně zamilovaný. Je fajn a milý, ale já bohužel necítím vůbec nic, když na mě promluví.

Štve mě to, protože je to vážně skvělý kluk. Jestli existuje někdo, o kom jsem přesvědčená, že se ke mně hodí, tak je to Mike. Kéž bych se mohla rozhodnout, kdo mě bude přitahovat; určitě by mi to hodně usnadnilo život.

„Jako obvykle?“ ptá se mě.

Sedám si k oknu. „Ano, prosím,“ potvrdím a rozhlédnu se kolem.

Mike mi uvaří kávu, pak přijde a postaví ji přede mě. „Co je nového?“ vyzvídá.

„Nic moc.“ Zvedám nápoj, ze kterého stoupá pára, a tak do ní fouknu. „Přemýšlím, že začnu v práci chodit do posilovny.“

„Fakt?“ Mikeův pohled se stočí na budovu naproti přes ulici. „Vy tam máte posilovnu?“

„Obrovskou, ve čtrnáctém patře.“

„Ty jo, kdo by to byl řekl… Musíš platit?“

„Ne, pro zaměstnance je zdarma.“ Usrknu trochu kávy.

Mike se uchechtne a předstírá, že utírá vedlejší stůl.

„Mohl bych jít s tebou,“ navrhne mi s roztomilým mrknutím.

„Promiň, ale je to jen pro zaměstnance a jinou posilovnu si nemůžu dovolit.“

Mike zakoulí očima.

Společně sledujeme, jak před budovu Miles Media přijíždí černé bentley. Řidič vystupuje z auta, otvírá zadní dveře a v nich se objevuje Elliot Miles. Je to takový ranní rituál, který prožívám každý den. Pohledem kloužu nahoru a dolů po muži, kterým pohrdám. Dnes má na sobě oblek v námořnické modři s proužkem a bílou košili, tmavé vlasy se mu vlní v nedbalé dokonalosti. Dívám se, jak si jednou rukou upravuje sako, zatímco v té druhé drží aktovku. Záda má dokonale rovná, jeho postoj je dominantní.

Ztělesněná arogance.

Znovu se napiju kávy, ale nespouštím z něj oči; štve mě, že je tak úžasný.

Štve mě, že se každá žena zarazí a zírá, když vejde do místnosti. A nejvíc ze všeho mě štve, že si je toho vědom.

Ačkoli bych to nikdy nepřiznala, čtu bulvární články a časopisy, takže vidím všechny ty exotické večírky, na které chodí, a krásné ženy, se kterými se stýká.

Vím o Elliotu Milesovi víc, než si chci připustit.

Vlastně je to v pořádku – nenávidím toho muže celých sedm let, co pro něj pracuju.

Dívám se, jak s úsměvem něco říká svému řidiči, pak vstupuje do budovy Miles Media, lidé se za ním otáčejí, a já cítím, jak se mi ježí chloupky v zátylku.

Elliot Miles, zosobnění bohatého parchanta… mě pěkně vytáčí.

Jsou přesně tři hodiny odpoledne, když mi přijde e-mail.

Otvírám ho.

Elliot Miles.
Generální ředitel Miles Media UK.

Kathryn, už jste dokončila tu zprávu?

Kretén.

Se zaťatými zuby píšu odpověď.

Vážený pane Milesi,
dobré odpoledne. Vždy je mi potěšením obdržet Vaši korespondenci. Vaše chování je jako obvykle dokonalé. Zpráva má být hotova až příští úterý, kdy ji také obdržíte. Možná, že kdybych měla odpovídající počet spolupracovníků, dokázala bych plnit Vaše nereálné požadavky.

Pěkný zbytek dne.

S pozdravem
Kathryn

S úšklebkem kliknu na tlačítko odeslat; chovat se k němu jako sarkastická mrcha je moje oblíbená kratochvíle. Odpověď přichází vzápětí.

Dobré odpoledne, Kathryn,
Váš smysl pro dramatičnost zůstal jako vždy nedoceněn. Neptal jsem se, kdy zprávu obdržím, ale jestli jste ji dokončila. Věnujte prosím pozornost detailům, nechci se neustále opakovat.
Máte ji hotovou, nebo ne?

Prudce se nadechnu, ten hrubián mě dohání k šílenství. Píšu odpověď a mlátím do klávesnice tak silně, že je až s podivem, že si nezlomím prsty.

Pane Milesi,

zpráva je samozřejmě hotová, protože jsem jako vždy připravena na Vaši dezorientaci v čase a prostoru. Naštěstí je alespoň jeden z nás v obraze. Zprávu přikládám přílohou.
Pokud byste jí nerozuměl, ráda si najdu chvilku v mém nabitém programu a vše Vám vysvětlím ještě před zasedáním správní rady.

S potutelným úsměvem pokračuju v psaní a představuju si, jak mu při čtení šlehají blesky z očí.

Přeji Vám krásné odpoledne, bylo mi potěšením.

Kathryn Landonová

V návalu spokojenosti usrknu čaj – a máš to!

Přichází další e-mail a já ho hned otvírám.

Slečno Landonová, děkuji Vám.
Přeji Vám šťastnou cestu domů, hlavně ať neskočíte pod kola autobusu nebo něco podobného.

Usměju se pro sebe. Blbečku… to by se ti líbilo.

Stojím a dívám se, jak Rebecca pobíhá po bytě jako zmatená slepice – každou chvíli totiž dorazí Daniel. A páni, Rebecca je v ráži.

„Nestůj tam jen tak,“ napomíná mě.

„A co mám podle tebe dělat?“ rozhlížím se po dokonalém bytě. „Tady už není co uklízet. Proč s tím chlapem tak naděláš?“ ptám se. „Za každou cenu na něj chceš udělat dojem. To, že je krasavec, s tím nemá nic společného, viď?“ popíchnu ji.

„Nebuď směšná,“ ohradí se. „Mám přítele, pamatuješ?“

„No, já si to pamatuju, ale co ty?“

„Sklapni,“ usadí mě.

Do toho se ozve zvonek a naše pohledy se setkají. „Je tady,“ zašeptá.

„Tak prosím,“ pokynu rukou ke dveřím. „Jdi a pozvi ho dál.“

Rebecca téměř běží a ve spěchu otvírá. „Ahoj,“ usměje se.

Musím se držet, abych nezakoulela očima.

„Ahoj,“ usměje se Daniel a zatěká mezi námi pohledem. Má dva velké kufry, je vysoký a blond a musím uznat, že je opravdu celkem pohledný. Nepamatuju si, že by vypadal tak dobře, když jsme se s ním setkaly prvně. Není divu, že se Becca může přetrhnout, aby na něj udělala dojem. „Ukaž, pomůžu ti s kufry,“ nabídnu se.

Becca vykoukne ven na ulici. „Máš ještě něco, s čím potřebuješ pomoct?“

„Díky, v autě mám další dva. Donesu je.“

„Vzpomínáš si na Kate?“ ukáže na mě Becca.

Daniel se na mě podívá. „Ano, samozřejmě, že si vzpomínám. Rád tě zase vidím, Kate.“

Rozpačitě se usměju – v takových situacích jsem vždycky nesvá. Dokud se s někým pořádně neseznámím, nechovám se moc přátelsky. Pochopitelně ne z vlastní vůle, stydlivost je v podstatě prokletí.

„Támhle je tvůj pokoj.“ Rebecca se mění na průvodkyni, vede ho dál a ukazuje mu jeho ložnici. „A tady můj. Pojď nahoru, ještě ti ukážu, kde spí Kate,“ pobízí ho.

Následuju je, zatímco ona mu ukazuje byt. Zezadu si ho zvědavě prohlížím: na sobě má černé kalhoty, černý pletený svetr, špičaté boty a bombera v khaki barvě. Jeho oblečení je drahé a módní a skutečně v něm vypadá jako osobní stylista.

„Kdy nastupuješ do práce?“ zjišťuju ve snaze navázat konverzaci.

„Příští týden mám čtyři klienty a co nejdřív musím najít asi padesát dalších,“ nadhodí.

Zasměju se.

„Ne, vážně, příští týden začínám u Harrods. Budu jedním z jejich interních nákupčích.“

Uf, to je šílená práce – nakupování je moje noční můra. Nejsem si jistá, co na to říct, protože se cítím trapně, a tak jenom pokrčím rameny: „Ještě nikdy jsem se nesetkala s interním nákupčím.“

Usměje se. „Není nás moc.“

Sklopím oči k jeho zavazadlu: Louis Vuitton. Bože… Myslím, že ten kufr má větší cenu než moje auto. Daniel schází po schodech dolů na ulici a já za ním vykouknu: zdá se, že vlastní nový černý model audi. Proč sakra sdílí byt s dalšími dvěma lidmi, když má tak drahé věci?

Určitě by chtěl bydlet sám.

Já teda jo.

Z auta popadne další dva kufry. I tyhle jsou z luxusní černé kůže a já si je podezíravě prohlížím, zatímco on je nese nahoru. Kéž bych měla tak dobrý vkus jako on. Nevěděla bych, co si koupit, ani kdybych na to měla peníze.

Daniel odveze kufry do ložnice a s rukama v bok se na nás zadívá. „Prosím, holky, řekněte mi, že mě dneska večer vyvenčíte. Neexistuje lepší způsob, jak se poznat, než posedět u dobrého pití.“

Rebecce samým vzrušením málem vylezou oči z důlků. „To zní úžasně.“ Podívá se na mě. „Že ano, Kate?“

Ani ne.

Odněkud vydoluju falešný úsměv. „Jasně.“

„Tak jdeme?“ navrhne Daniel.

„Hned?“ zamračím se. „Nechceš si nejdřív vybalit?“

„Ne, to je dobrý, určitě to počká do zítřka a já nemám až do příštího týdne co na práci, tak se aspoň zabavím.“

O hodinu později sedíme v restauraci u baru a popíjíme víno.

„Tak co?“ zadívá se Daniel střídavě na mě a na Beccu. „Jak je to s vámi dvěma, jste single, nebo s někým chodíte?“

„No,“ usměje se Rebecca. „Já mám přítele, Bretta. A tady Kathryn se snaží získat čestné členství v ženském klášteře.“

Zasměju se. „To není pravda. Jen jsem hodně vybíravá.“

Daniel na mě spiklenecky mrkne. „Na tom není nic špatného. Vlastně jsem taky dost vybíravý.“

„A jak jsi na tom ty?“ zeptá se ho Rebecca.

„No…“ Daniel se odmlčí, jako by hledal správná slova. „Já jsem…“ Znovu zmlkne.

„Gay?“ pobídnu ho.

Daniel se zasměje. „Mám ženy moc rád na to, abych se označil za úplného gaye.“

„Takže…?“ Rebecca krčí obličej, jak se snaží pochopit smysl jeho sdělení.

„Jsi bisexuál?“

Daniel v zamyšlení zkroutí rty. „Neřekl bych, že jsem bisexuál. Přirozeně mě přitahují ženy. Ale v poslední době…“ zadrhne se.

„Co?“ povzbudím ho fascinovaně.

„Před pár lety jsem pařil na Ibize s několika kluky, které jsem moc neznal. Jeden z nich byl gay.“

„Kolik vás tam bylo?“ ověřuju si.

„Celkem čtyři.“

„Takže tři z vás byli heterosexuálové?“

Daniel přikývne. „Možná to bylo sluncem, možná alkoholem, nebo možná kokainem, nevím, ale něco se stalo a my jsme se trochu rozvášnili, strávili jsme víkend v posteli a já mám teď tak trochu zájem i o chlapy.“

Rebecca se na Daniela zasněně usměje, jako by to byla ta nejlepší historka, jakou kdy slyšela. A já skoro slyším, jak jí v mozku cvakají ozubená kolečka, když odhaduje míru jeho promiskuity.

Usrknu víno, i mě jeho příběh zaujal. „Jaké to je mít sexuální vztah s někým, kdo tě přirozeně nepřitahuje?“ vyzvídám.

„V pohodě. Možná trochu zvrhlé.“ Daniel pokrčí rameny. „Aspoň pro mě to tak je, protože mám pocit, že dělám něco nemravného, něco, co bych dělat neměl, ale zároveň mi to připadá přirozené. Nevím, jak dlouho mi to vydrží, možná ne navždy, možná už to bylo naposled. Ale kdykoli to udělám, nelituju toho. Nepřipadá mi to špatné, jestli tím myslíš tohle.“

„Kolik…“ Rebečin hlas se zadrhne.

„Můžeš se mě zeptat na cokoli,“ pobídne ji Daniel.

„S kolika muži jsi byl?“

Daniel zamyšleně zúží oči. „Hmm, moc jich nebylo, řekl bych, že víc než deset, ale míň než dvacet.“

„Ježíši.“ Obočí mi samo od sebe vystřelí nahoru.

„Co se tak díváš?“ usměje se Daniel.

„No, říkal jsi, že jich nebylo moc. Jestli je to pro tebe nízké číslo, tak jaké je vysoké? Chci říct… jaká jsou tvoje čísla u žen?“

Daniel se zasměje. „Obávám se, že je jich příliš mnoho na to, abych je spočítal. Ve svém oboru potkávám krásné ženy, někdy je to pokušení prostě příliš velké.“

Zaplaví mě vlna lítosti, zmačkám ubrousek a znechuceně ho hodím na stůl. „Kéž bych byla víc jako ty,“ povzdechnu si.

„Co tím myslíš?“

„Víš, taková ta nezávislá a pohodová a…“ odmlčím se, když přemýšlím nad správnou terminologií, „asi svobodná.“

Daniel se zatváří nechápavě. „Ty se necítíš svobodná?“

Bože, proč jsem to řekla? Teď zním jako hysterka. „Myslela jsem to tak, že bych asi chtěla být víc jako ty, víš, vyspat se s kýmkoli bych chtěla, jen tak pro zábavu.“

„Ty neprovozuješ sex pro zábavu?“ mračí se Daniel.

Tohle všechno vyznívá špatně. „Tak jsem to nemyslela. Dřív ano, ale asi jsem z toho s přibývajícím věkem nějak vypadla.“

„Kolik ti je?“ zjišťuje.

„Sedmadvacet. Na střední a vysoké škole jsem měla několik románků a pak jsem si našla stálého přítele. Rozešli jsme se rok po smrti mých rodičů.“

„Tvoji rodiče zemřeli?“

Musím se napít; jak jsme se dostali sem?

Proč jsem to řekla?

„Při autonehodě – byla to čelní srážka,“ odpoví za mě Rebecca. Ví, jak nerada to říkám nahlas.

Daniel se na mě tázavě zadívá.

„Matka zemřela na místě, otec cestou do nemocnice. Řidič, který do nich narazil, dostal infarkt a přejel na špatnou stranu silnice.“ Cítím, jak na mě padá tíha, jak se mi stahuje hruď, a podívám se do laskavých očí Rebeccy, která se na mě jemně usměje a vezme mě přes stůl za ruku. Zrovna jsem se k Rebecce nastěhovala na vysoké, když se to stalo. Byla mi oporou a skvělou kamarádkou a byla tu pro mě v mnoha osamělých, smutných nocích.

„To je mi moc líto,“ zašeptá Daniel. „Máš ještě nějaké příbuzné?“

„Mám,“ usměju se. „Úžasného bratra Brada a sestru, která…“ zajíknu se.

„Která co?“ pobídne mě Daniel.

„Která je šílená mrcha,“ odsekne Rebecca. „Nechápu, jak můžou být ty dvě holky geneticky spřízněné. Nemají vůbec nic společného. Nebe a dudy.“

Daniel se překvapeně uchechtne a zatěká mezi námi pohledem. „Proč, jaká je?“

„Krásná,“ přiznám a napiju se.

„Arogantní a zlá,“ vloží se do toho Rebecca.

Smutně se usměju. „Není tak špatná. Smrt našich rodičů nesla ze všech nejhůř a nějak se přes noc úplně změnila. S Bradem jsme se navzájem podrželi, abychom to překonali, zatímco ona chtěla být sama. Vyrovnávala se s tím úplně jinak než my.“

„A teď se s ní vůbec nevídáš?“ zjišťuje Daniel.

„Ale ne, vídám ji,“ odpovím. „Jen jsem většinou rozrušená nebo rozhozená, když odejde. Znáš to, když trávíš čas s někým, kdo z tebe tak trochu vysává energii. Ona miluje peníze a pozornost a značkové kabelky a všechny ty své hezouny. Mám pocit, že…“ odmlčím se, když se snažím správně vyjádřit, „…mám pocit, že si vynahrazuje lásku našich rodičů značkovými věcmi.“

„Ty nemáš ráda značkové věci?“

„Asi jo,“ pokrčím rameny. „Každý má rád hezké věci, ne? Jen to není moje priorita.“

„Kate umí dobře hospodařit s penězi,“ přeruší mě Rebecca.

„To se říká, když je někdo až moc spořivý,“ zasměje se Daniel a střelí po mně očima. „Jsi spořivá, Kate?“

„Nejsem.“

„To teda jsi,“ vysměje se mi Rebecca. „Vůbec za nic neutrácí a pořád šetří na horší časy. Nosí desatero stejných šatů a schovává se za těmi velkými silnými brýlemi.“

„Potřebuju je, abych viděla, Rebecco,“ prohlásím rozhořčeně. „Já prostě nevidím důvod, proč utrácet majlant za oblečení a dělat ze sebe něco nóbl.“

„Pracuješ v centru Londýna s těmi nejžhavějšími muži v metropoli, a přitom se oblékáš jako kancelářská myš. Takhle žádného nezaujmeš.“

Znechuceně protočím oči. „Věř mi, v práci není nikdo, koho bych toužila zaujmout.“

Daniel na mně spočine pohledem, v obličeji se mu mihne pobavení a vzápětí cinkne svou sklenicí vína o mou.

„Co je?“ zbystřím.

„Myslím, že jsem právě našel svůj nový projekt.“

Po čtyřech hodinách a třech lahvích vína, kdy v pozadí hraje Stevie Nicks, se mě Daniel zeptá: „Tak co tam mám napsat?“ uchechtne se.

Sedíme na gauči, tlacháme o nesmyslech a na mém počítači vyplňujeme Danielův profil v seznamovací aplikaci. To je zřejmě taková priorita, když se přestěhujete do nového města.

Kdo by to byl řekl?

Teď je na řadě kolonka:

Koho hledáš?

„Hmm, to je těžké.“ Daniel se prudce nadechne a usilovně se snaží najít myšlenku v oparu alkoholu.

„Aha, už vím. Napiš tohle,“ zamumlá Rebecca hrdelním hlasem opilého námořníka. „Vagínu nebo péro, malého nebo velkého, oholenou nebo chlupatého, nejlépe žhavé.“

„Takže v podstatě,“ ukážu na něj skleničkou, „bereš cokoli.“

„V kostce jo,“ souhlasí Daniel a něco tam upravuje. „Škrtám to nejlépe.“

Se smíchem se skácím na záda; místnost se začíná točit. „Musím si jít lehnout,“ vzdychnu. „Zítra jdu do práce.“

„Kam ten spěch?“ zarazí mě Daniel. „Teď uděláme profil tobě.“

„Mě na žádnou seznamku nedostaneš. Pro tvou informaci,“ zahuhlám, „na světě není muž, který by mě dokázal zaujmout písmenky. A kromě toho – jsem namol.“

„Ale jo,“ trvá na svém.

„Teď určitě ne; špatné načasování.“

Daniel něco zuřivě datluje. „Tyhle věci musíš vyplňovat, když jsi namol, a to je právě teď.“

„Co kdyby někdo zjistil, že jsem to já?“ děsím se. „To bych nepřežila.“

„Seznamky už nikoho nezajímají, dělají to všichni,“ posmívá se mi Rebecca, jako bych byla úplně mimo. „Tak nepoužívej svoje pravé jméno.“

„A nebude to divný?“ přemítám. „Jako že bych někomu řekla falešný jméno a pak bychom šli na rande a já mu oznámím: ‚Promiň, ale tohle je teď moje pravý jméno a já jsem vlastně lhářka.‘“

„No, nemusíš mu to oznámit rovnou,“ řekne Daniel, zatímco pokračuje v psaní. „Necháš si falešný jméno, dokud nezjistíš, jestli se ti líbí, a teprve pak mu řekneš to pravý.“

Usmívám se do sklenice s vínem a sleduju, jak s Rebeccou procházejí jeho profil.

Daniel je vtipný.

Podává mi notebook. „Zbytek vyplň ty.“

„Co?“

„Už jsem tam napsal dost, ty teď odpověz na další otázku.“

„Cože?“

„Udělali jsme ti profil,“ informuje mě Rebecca. „Tak nám nekaz náladu, prosím.“

Jméno:

Pinkie Leroo

Výška:

170 cm

Váha:

tak akorát

Vzhled:

nádherná

Záliby:

posilovna a cvičení, smích

Oblíbená zábava:

jídlo a sex

Profese:

počítačový analytik

Barva vlasů:

blond

Oči:

hnědé

Pleť:

olivová

Co hledáš?

„Pinkie Leroo?“ uchechtnu se. „Kdo to sakra je?“

„To jsi ty.“

„Cože?“ vyprsknu. „To jsi nemohl vymyslet lepší falešné jméno? Zní to jako laciná láhev vína.“

„Chlapi tyhle kecy milujou,“ ujistí mě Daniel.

„Jako fakt?“ Pročítám si další položky. „Myslela jsem, že budeme lhát ve všem.“

„Vždyť jo.“

„No, ale já se ráda najím a mám ráda sex, takže…“ krčím rameny.

„A ta část s posilovnou a cvičením?“ nadzdvihne Rebecca obočí.

„Celé to je směšné,“ usoudím, zaklapnu počítač a zvedám se. „Jdu spát.“ Stoupnu si na špičky a políbím Daniela na tvář. „Dobrou noc, ty kanče.“

„Dobrou. A dokonči ten profil, ráno si ho zkontroluju.“

Vykulím na něj oči, ale pak se vydám nahoru po schodech. „Ty se starej jen o svůj vlastní profil, přesněji řečeno o to, jak málo ti stačí,“ hudruju. „Na tom bys měl vážně zapracovat. Trochu zvýšit nároky.“

„Neodsuzuj, dokud to nezkusíš,“ ozve se.

„Fuj,“ oklepe se Rebecca. „Na ženskou bych nevlezla. Jako fakt nikdy. To je prostě moc… vzhůru nohama… doslova.“

Představím si, co tím asi myslela, a vyprsknu smíchy. „Přestaň,“ okřiknu ji.

O půl hodiny později ležím v posteli. Jsem osprchovaná a zabalená do ručníku. Hlavou mi táhnou Danielova a Rebečina dřívější slova, a hlavně ta moje: Kéž bych byla víc jako ty.

Co si to namlouvám, vždyť já jsem svobodná.

Nevím, kde se ve mně bere ta představa, že mám svázané ruce. Jsou to muži, kteří mají předsudky o tom, co chtějí; všichni jen hledají další panenku Barbie.

Přemýšlím o identitě, kterou mi vytvořili, a usmívám se nad nápadem rodícím se v mé hlavě. Dokážu, jak povrchní a přelétaví muži ve skutečnosti jsou.

Otvírám počítač, vracím se k profilu a měním odpovědi.

Jméno:

Pinkie Leroo

Výška:

akorát

Váha:

pěkný obličej

Vzhled:

podprůměrný

Záliby:

hraní si se svými dvanácti kočkami

Oblíbená zábava:

mytí vlasů

Profese:

preparace zvířat

Barva vlasů:

růžová – povšimněte si mého jména (smajlík s očima v sloup)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez zábran.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.