ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Ediční přípravu svazku zajistil Nadační fond Česká knižnice
za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Při práci na publikaci byly využity zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie (http://clb.ucl.cas.cz).

Ediční příprava a komentář Adéla Petruželková

Vědecká redakce Jan Šulc

Editor © Adéla Petruželková, 2020

Commentary © Adéla Petruželková, 2020

© Jan Zábrana — dědicové / heirs, 2020

Cover art © Mikuláš Medek — dědicové, 2020

© Nadační fond Česká knižnice, 2020

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020, 2022 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0095-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0096-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0097-0 (MobiPocket)

BÁSNĚ

Utkvělé černé ikony

Verše z let 1954–1962

Lidé nesmějí vždycky zlo vidět, ale i když je vidí,

pohrávají si s obrazy krásna,

aby měli nač vzpomínat.

Plotinos

Byla jsem s ním už zasnoubena, když jsem však

jednoho dne viděla, jak pustil kočku

do zavřeného holubníku,

zprotivil se mi a rozešla jsem se s ním.

Conan Doyle

1

Vítr honil

zmačkaný balicí papír,

a ten se zvedal, otáčel, padal

jako dva rvoucí se psi.

Přicházela stařena.

„Pojď sem, papírku,“

řekla na celou ulici.

„Tebe zrovna potřebuju.“

Protože nevím,

kde vesmír končí,

mám právo říct: bylo to v něm.

A k tomu nebe,

svažující se

časně na podzim

v pět odpoledne

kolmo do ulice.

2

Na prázdné parcele

s nejhorší trávou,

kde leží cihly,

rezavá cihlová drť,

dráty, rozbité hrnce

a kusy liščích a kuních želez,

ospalá třicetiletá žena

ve špinavém rozpáraném svetru

a v odložených pánských kalhotách

hladila tichého černého psa,

černého německého ovčáka,

vroucně hladila tichého černého psa

toho dopoledne otřásaného větrem

a nepodnikala nic,

aby si sehnala nové šaty,

střevíce nebo pěnivé mýdlo…

Ta žena byla tak unavená

jako já,

tehdy,

toho dopoledne otřásaného větrem.

3

Stařena v nemocnici

kvečeru usne.

Když se probudí,

myslí, že má sen:

nemocné ženy

jsou z lůžek

a chodí po pokoji.

(Žárovky jsou slabé

a podzim venku

je skoro vítán.)

A ženy roztahují

po sále obrovskou plachtu,

téměř záchrannou.

(Kdyby chtěl

z nebe seskočit

bezkřídlý anděl uzdravitel.)

Až později

říká jedna

procitlé stařeně:

„Muž našel v lese

opuštěný padák.

Budou z něho

krásné nepromokavé pláště.“

(† tetě Toničce)

4

Co hledá houbař,

náhodou sirotek,

v tom lese,

hustém jak labyrint mozku?

Hlíznatá vůně

lámaných hub,

které až on

zbaví samotářství.

Když hledá na podzim,

přinese syrovost v šatech

k nerozehřátým kamnům.

Poctivec domov

se k jednomu nehlásí.

Houbař, náhodou sirotek,

se ještě neoženil.

Možná, že jeho souzená

někde mu roste,

nebo už stárne.

Houbař slídí

pod nejnižšími větvemi.

Houbař sní

o veliké rodině.

5

Ospalý muž,

který sotva dohoní vlak

a ještě zrychleně dýchá,

usazen mezi zavazadly,

teď,

kdy mladá a svěží průvodčí

mu vypisuje jízdenku

a pečlivě přepočítává

peníze zpátky,

se ptá:

„Už vás hodně lidí ošidilo?“

Odpoví mu ranním,

dobře probuzeným hlasem:

„Moc, pane.“

A on

v té chvíli neví,

zda zvedla

nebo spustila

závory na cestě

pořád hebčí a hebčí

a končící v posteli.

6

Strhující podobnost

stárnoucích mužů.

Tenhle: úsměv mu plihne

kolem úst

jak pěna při holení.

Dává si záležet,

aby vstal v přeplněném voze

křehce jak ohnutá růže.

„Posaďte se, děvče.“

Ale ona

ukrývá ruku s prstenem v kapse

a cítí průvan

mezi chlopněmi srdce:

malá růžová ústa,

kterými ještě neprošlo

tuhé sousto.

Je den,

kdy se osvětlení

střídá v barvách

olova a síry,

kdy poběhlík obzor

na zavolání počká.

7

Rvačka dvou žen.

„Tam za rohem,

hoďte sebou,

ten černej

si přijde na svý.“

Nepříčetné hadí jazyky

svlékají kůži.

Také milostný zápas

a sládne oddalováním.

Rozříjený,

nemohoucí faun

vítá první krev:

— V obilí tvých vlasů

křepelka mé ruky —

A ženy,

ucloumávané

jedna druhou,

náhle vzhlédnou

do lhostejných tváří

přihlížejících mužů.

8

Vydýchané sály.

Pan Penicilin

má rozespalé oči.

Mladá sestra

tiše vejde

za svítání

s teploměry.

Pokoj plný

odloučených,

jatých mužů.

Stanové město

vyrostlo přes noc,

pod dílci pohyb

jak na svatého Jiří…

— — — — — —

Je ještě mladá,

spoustu mužů pozná

ta dívka

a všem se pomstí

za ty přistižené.

9

Celé dětství

chodil večer

s hnědým džbánkem

přes průjezdy.

Leccos zaslech

v zaslíbené

zemi mužů

u výčepu.

Dostával tak

dobrou míru

i do svého

džbánku léta.

A průjezdy,

které čpěly

horkým čpavkem,

učily ho:

stávaly tam

pivní láhve,

jednou prázdné,

jednou plné

…jak ty ze sna,

před a potom.

10

Za tři měsíce,

píše.

(Podzimní slunce

se kulatí v mlze

řídké jak plátno plen.)

Máme tu v domě

dřevěné schody.

Jak po nich chodím,

čím dál víc vržou.

Vrací se pozdě.

To jeho pití…

Já ale taky

mám pořád žízeň.

Jenom si říkám,

aby to nepřišlo v noci.

Tak nerad vstává…

11

Dva

v davu

uprostřed jeskyně,

rytmicky kolébaní

odleskem onoho světa

na stěně.

Jenže důsažná,

jako rtuť neuvěznitelná

ňadra žen

zalehla plátno

a s houpavým sykotem

se vevalila do jeskyně.

A nejen on,

všichni muži

se náhle rozpomínají…

A ona:

tápavým zívnutím

odhání

věčnou trpkost.

12

V úzké ulici se dívka

dotkne rukavicí jeho ruky,

jiskřivé kůže

kůží vychladlou.

Je dávno den

a most je přes řeku,

skončilo na březích

půlnoční postávání.

Umírající nohy napíná

a sotva dospělý pookřeje,

když poznává,

že múzického je v tom méně

než vzdouvavého svalstva.

A ruka ucukne,

jak cejchované hříbě

cuká uzlem údů.

V té době často

propotí prádlo.

Těch košil co se naždímá!

Tak z mladých mužů každý má

na zádech

mokrou

rybu

studu.

13

Kdo mu to řekl,

že odkládá sebe

do toulavých žen?

V syrové stavbě

manželství,

spánek si vyčítat

při otevřeném okně,

bez naděje

na tichou, bílou zimu.

Od řeky hlásí megafony

čas veslic

na letmý kilometr.

Svádět to všechno

na sport

…nebo na pohnutý život.

14

Když ti dva spolčení

spí vedle sebe,

ono k nim někdy přijde.

Má kuřecí svaly,

konopné vlasy

a její oči.

Ani té první,

u všech stejné,

podoby se však

nedočkalo.

Jejich je, jejich.

Neumí si hrát,

a kdyby, není s čím,

s kým tu není.

Je déšť, je smutná noc.

Tak muž — kdo by je chtěl

naverbovat do světa?

Tak žena — naznak, bílý strop

…a žije dál.

Beze svědků.

S láskou,

která nezačala mluvit.

15

Pokaždé odchází

do koupelny.

Ale on,

když je tak najednou sám

a tělo nehřeje vedle,

si myslí:

Jenom ta první,

ta v plevách,

ta tehdy mluvila

o čisté lásce.

Vrátí se chladná

k ještě horkému,

ruka mu zadrhne

po kůži nasáklé vodou…

Co je to za zvyk?

Kam na to chodí?

A myslí na ty,

co už jak malí

oslizlé ropuchy,

raky a užovky

do rukou brali

a těma rukama

jedli.

16

Už se nebude svíjet a blouznit

a v horečkách křičet,

už nikdy nebude přísahat

na prapor podvazkového pásu…

„Vrať se mi navrať

Vrať se mi nevrať

Vrať se jak závrať

Vrať ještě ze vrat

Navrať se navrať“

(Vonásku, Vonásku,

cos to sepsal…)

To nevěděl,

že v Praze

jsou taková vrata,

že z nich může vyjít

jen pes, ne člověk…

To nevěděl,

že glívajn a chinin

v nich pozabíjí syny…

— — — — — —

Helmuth, ten vždycky říkal:

po třicítce už děkuju nechci

žádnou La belle dame sans merci,

radši se spokojím s pánskými herci,

pan Dáma

je navěky s náma…

17

Chodí kolem výkladů,

vidí v nich sebe,

a hlavně:

vždyť také vystavuje.

Zboží se ale kazí

ve větru let

a je třeba prodávat, prodávat,

prodat co nejdřív.

Zachytí na ulici

pohled kdejakého muže,

dá si jej pod šaty

a hřeje se jím,

když je sama.

Potichu klouže

životem

na téhle jediné lyži.

18

Ženy pijáků,

co mají pořád

nové nádobí,

co povlékají

dvakrát do týdne,

stejně objímané

jako škrcené,

ne ty roznaříkané,

ty tiché,

které víc tuší

než vědí,

co je to smutek mužů,

proč oni vždycky znova

…až do spálení chřtánů,

ty bludné,

co z lásky

neznají pro ně

jiný dar

než zase láhev,

osudové,

nesmrtelné

ženy pijáků.

19

Slyšel jsem u školy zpívat děti.

Celou noc jsem pak nespal

sám v prázdném bytě.

Znal jsem už zázraky,

které se měly

teprv dověděti.

Znal jsem je

a nebyl o nic lepší.

Znal. A byl zapomenutější

než košťál na zahradě.

20

Dítě-mongol

a ještě po žloutence

sedá si na koberec

se zkříženýma nohama

a prsty zešikmuje oči.

Rodiče a příbuzní

jsou bez sebe:

„Teď jsi úplně jak Číňan.“

Takhle nás učí

využívat

neštěstí.

21

Děti nic nevědí,

mají odřený nos,

v tramvaji si udělají

opěradlo z tvého kolena.

Nevědí,

jak se natahují,

jak snadno se učí řeči.

Běhají do kopce

a nezadýchají se.

Je jich jak písku,

jak trávy, jako jablek.

Rostou a všechno jim začíná patřit.

Přibývá jich

a zadupávají nás do země.

22

Teď řve tam dole

na ulici,

třetí rok

z jejího těla,

bit za okopané botky,

za vyrážku kolem vlhké pusy,

za rozpaky před tou klepnou z Narpy.

Jak krysař

milenec

odchází po nebi.

A její obelstění

sňato je ze ženy.

23

Osmiletý

trhá z knihy list,

který ho děsí.

Staré pověsti,

Dívčí válka,

kresba, jak muži

shazují z hradeb

poražené ženy.

Až po letech

mu dojde

ten dávný obraz.

A neskutečnost lží,

v nichž muži něžně objímají

i poražené ženy.

24

Za dlouhých nocí

naklání se

až ke svému srdci:

osmnáctiletý,

s kravatou řvavou,

v citrónových botách,

ještě tam chodíš,

frajere vzteklý a planý.

Ale tam dál, tam hloub

libovým hlasem řvou chlapci,

ponížení

ženitbou starších bratří.

Slinami usmýkán,

jak od úst padal,

byl tehdy hněv,

ten malomocný sluha.

25

Sežrala mu ho

v nehlídané chvíli,

kdy život uklouzne

jak nohy na náledí.

A pak už vždycky

ve všem jenom napříč,

a pak už vždycky

všechno jako břímě.

Potkáváme se.

Tvář jako tvář,

oči, ústa.

Nos ale chybí.

Sežrala mu ho

ryba.

26

Ten zvenčí pořád nakukuje.

Za záclony,

za stažené,

to má nejradši.

Jednou ho pozvat,

jenom prst mu podat…

Jako by neměl dost

těch mátohů,

co postávají

věčně po ulicích.

Jako by chtěl pořád

nové dostávat,

jako by jen čisté

toužil ušpinit.

A tak utekl jsi

do nejpustší noci,

kde tě nenašel.

Jeho surovci

tě ale dostihli:

v rozzářené porodnici

ženy rodily.

27

Znáte to.

Ve chvíli, kdy tam nikdo není,

chlapec prvně vejde do obchodu

a váhá ještě,

(prodavač se blíží)

zda přece jen radši nemá

požádat o zubní pastu…

Znáte to.

Je to na celý život.

28

Jenomže knihy, zakládané prsty,

mu řekly,

kdy správně ho má začít ubývat.

Když zjistil, že do té doby

je daleko a přesto…

to už rozechvění samo

přiložilo do ohně popel.

Potom si zvykl

chvástat se mezi muži,

potom si zvykl

hledat už jen panny,

jen panny,

které nemohou srovnávat.

— — — — — —

Tak jsem vás poznal, maestro,

a byl to první rok

mé dospělosti…

Nechávám hrát rádio

v prázdném pokoji

a odcházím do jiného…

29

Jen jednou za rok

stihne také lásku.

K jelenům, k rybám

chodíval se učit

a odkoukal to

i s tou zběsilostí.

Jak cizí statek

spravuje své zdraví.

Co mu to dělá?

To on nevypráví.

Pak si dá pokoj,

sladce vyčerpaný,

dosyta spává,

ve snu hladí

dál hebkou oblost podušek.

Jen lomem večerního světla

je vidět mu až do duše.

30

Připravené kostky

přes noc opilci

dlaždičům pozvraceli…

Jako propuštěnci

propastného spánku,

sjíždějí se ráno

ještě zimomřiví

na přečkané dílo.

Udiveni vidí,

že i tu šla něha,

ve chvílích, kdy oni

do svých žen se s něhou

dravců bořili.

31

Půlnoci nocí,

bavorská barva

něco se nakřičí

na rozloučenou.

Střízlivý

vrací se do bytu,

kam odlétlý strop

se už vrátil.

Roubíky klíčových dírek

brání mu vypovídat.

Železným sézamem

dorazí k samotě

půl noci neznámé.

A otvírané dveře

zaskřípou,

tak jako srdce

nad rozvíraným klínem.

32

Tak po svém dělat svět

a jimi ho jen klížit.

Po městě se toulá,

doma se nezamyká.

Hledá je jako pes

nejmladší trávu,

když v žaludku má zle.

A i když potkává

ty nejnečekanější

a i když bubínek

si nepřestává hrát

sám s paličkami,

mletý pepř

jenom zostří čich:

ta sladká vůně plen,

ta věčně stoupá k nebi.

33

Každý den prochází

lázeňský parou.

Jak voskovice,

nastejno odlitá,

jsou zažloutlá těla

s plamínkem hlavy.

Housle tajemného

— co svět světem lidské —

hrají mu tolik,

že už se jimi

nemá proč pyšnit.

Pro ledacos

má krev vychladlou.

Takových nahých

celý den vidí…

Jak se má nadchnout

pak večer doma

tou svojí nahou?

34

Dobře ví,

co málokdo jen,

od dětství

tím mlékem kojen.

Jak vy ho vidíte,

tak on se nevidí,

když kapesníky vzorkuje,

když se tak plouží.

Poznal svou radost

před pokáním.

Ohlíží se

— zvlášť v kopci často —

kdo chce vidět,

může vidět:

neodbytně,

jako malý,

lstivý mikymaus,

kam se hne,

tam za ním hopká

to jeho zdraví

… „podryté“.

35

Tady prodává svěží květy,

doma má stěny květované.

Nemyslí nikdy na své zboží,

neboť tam přece péči o vkus

má sama matka příroda.

Ale kde člověk, tam to kulhá,

brunátný talíř zpupně civí,

nerozbitelný netykavka,

otřený z prachu den co den,

a nad postelí obraz-ovál

se jmenuje Nevěstin sen.

36

Chlapec, představen její matce,

si vezme židli, zvolna hledí

na předobraz té, co mu sedí,

a muže má jak na drátkách.

Ví, jak lze sepsat jen ty zlaté

knihy, jak škubnout za opratě,

když koně jímá únava.

Měsíční vata ucpává

všechny ty nebezpečné škvíry.

A obě ženy stávají se

trubkami, které tu teď vřeští

na ústup nebo na útok.

Ty obě ženy, co tak tiše

mu odměřují den a rok.

V úmorném spádu časomíry,

která z nich obou vystupuje,

jsou jak dva dávné orloje.

37

Bota je ještě docela pěkná,

i když je trochu sešlapaná

a svršky nejsou dvakrát,

bota je ještě docela pěkná…

Dvě hnědá zvířata se domlouvala,

jedno napřed,

druhé pozadu,

dvě hnědá zvířata se domlouvala.

Zamířila k botanické

zahradě — ta dvě zvířata;

bota Niké

nebyla nikdy obuta;

zamířila k botanické

zahradě ta dvě zvířata.

38

Nastupoval do tramvaje

se strachem,

aby tam neuviděl

krásnou mladou ženu.

Ale stalo se mu něco horšího,

uviděl tam krásného mladého muže.

Něco horšího, říkám,

poněvadž nebýt

je horší než nemít.

39

Jen všedně sevře.

Jako nikdy nikde.

Břeh dávno ví,

jak všelijak

to vlna umí.

Za oknem nudný,

zburcovaný měsíc.

Projíté stezky

vzrušených dějišť.

Chraptět už ani nemusí.

Na ulici je blízko.

40

Jen pokus o nebe.

Z verpánku. Usmolený.

Hostiny-posty

vystrojily ženy,

buďme jim vděční za ně.

Kampak by děti rostly,

ty naše děti milované?

Ani co naberem

na špičku jehly,

společně nepatří nám.

Ani co naše je,

zakleté ještě

v zahradě křišťálové.

Jediný pohled k zemi:

vy pořád chodíte krásné,

vy pořád dost mýdla,

vy pořád dost duše…

Máte?

41

Dopoledne patří ženám,

neboť muži

se skoro nikdy neodváží nejít…

Víří stíraný prach,

usedá v podpaždí,

na víčkách,

na rtech.

Do rozpálených kamen

je třeba přikládat,

zatímco za zády

srazila kočka vázu.

Jim, těm bez talismanů,

peroucím, nakupujícím,

děti týrajícím,

patří ta dopoledne.

Hodinu za hodinou

protahuje se čas

siroby v síni dne.

Dopoledne patří ženám.

42

K neuvěření

napínají

trpělivost mužů.

Jako jsi napínal

na školní zahradě

v dětství

tětivu luku.

Jednoho dne…

— — — — — —

A tak teď víš, co je čeká.

43

Zrcadla,

do kterých se dívají,

aby uviděly

ne duše zemřelých,

ale svá živá těla,

aby viděly,

kdy si dupnout,

kdy zesametovět,

zrcadla, která

vymysleli muži,

zrcadla, která

zhotovili muži,

ty trójské dary

v nestřežené chvíli…

44

Staví květináč

na okno do prudkého slunce.

Jednou se vdala

a ani jednou

se nezmohla na milence.

Těch jar! „Sézame, otevři se!“

Těch zim! (Sézam, zdá se, na mě kašle.)

Tak pěstují se

azalky a psi a krásná umění

a život klouže pod prsty

— to ocelové lano,

co při sevření spálí.

45

Až malá ňadra

omrzí jejich místo,

stáhnou se do těla,

projdou jím

a na jejích zádech

nadzvednou pokličky lopatek,

pak teprv,

podobna andělu

se zakrnělými křídly,

začne brát vážně

všechno laskání

ze směru očí a úst.

46

Stařeny

už jim v duchu vaří

slepičí polévku.

Ony ale jen mžourají:

nikdo jim ještě neřekl,

jak vyzrát na vlastní krev.

A muži,

zprvu kolébaní,

jedenkrát

budou požádáni.

47

Záhy to labutí odchází

a kachní zůstává.

Jde o to

vpravit se do běhu věcí,

zevšednět, zajít nakoupit,

postát se známou,

nadít se novinkami

a doma je rozestavit

k okamžitému použití.

Jde o to

odehnat psy,

tento týden

dotírající zvlášť krutě.

Aby život utek

jak mlíko na plotně.

Jenomže na konci světa

jsou ještě davy

osamělých žen.

Jde o to,

aby se nikdy nesjednotily.

48

Rozpálená jak pláty kamen.

Krok jako vědro vylévané.

Slyš syčet těžkopádné hady:

to jsou ta mladá léta.

V zátylku kuchyně

hovoří s matkou.

Je cítit mokrý flanel

pod žehličkou.

Hladí látku

tak jako včera jeho krk.

Mluví o něm, říká:

„Nepoznal dodnes,

že jsem s ním nikdy

neztratila hlavu.“

Hrnce v policích

— do večera tiché.

Za oknem ptákům

naschvál nasypáno.

Jednou jí celá ta lež

spadne na nohu

jak špatně přichycená cihlička.

49

Alkohol se leskne

v lahvích za výkladem.

A je tam ještě

ten park za náměstím?

Trčí tam ze tmy

Miltonova kniha

jak zřícenina hradu Orlíka?

Jako kočky za kamny,

které nepodrápaly,

jako ženy příštích let,

s kterými jsme ještě nespali,

číhají láhve.

Aleje by se rozběhly rychle,

dlažba by nebyla tvrdá,

dětství… ty, hele, ty… dětství…

Leskne se alkohol

v lahvích za výkladem.

50

„Odhodila jsem tolik kapel!

Všechny mi hrály a hrály.“

Pustá je podletní slavnost,

když na jaře z města

odešli vandrem tovaryši.

„Slizké jsou ryby,

co na ně muž chodí.“

— — — — — —

Sama jde po náměstí,

po všech těch jiskrách,

románech,

sukních stažených v pase.

Stárne nám madam Bovary,

stárne a v bocích kolébá se.

51

Jak vločky sněhu od nebe

kuřácké hleny v přístěncích

se od nich k ránu odlepují.

Řinčící budík

je výsadou

kvetoucích mužů.

Starci však také vstanou brzy.

Těm kašel spánek rozfouká.

Ti vědí dobře,

kdy je na nich řada.

Pro snídani se osmělují,

až když jsou muži

z domu pryč.

Proklejí všechno, co má své cíle.

Čichnou si tam a čichnou tady.

Mrtvými živé prostrkají.

A ženám,

přes patnáct let mrtvým,

do hlíny hrobu nedarují

ten dávný oběd zkažený.

Ti vědí dobře,

kdy je na nich řada:

do ulic civí,

jak tam chrastí

řetězy směšných Marhoulů.

52

V rozlehlých lesích

zde zabili srnce,

sběhli se, pili

rychle schnoucí krev.

A dnes jen dráty,

dnes jen dlažba,

horké párky, mince,

bílá zástěra.

Nezapomeň, že město

není souzeno

tomuto místu navždy.

Světlá a kamzičí

vyvádí odtud

stezka.

53

Trochu se oblékly,

srovnaly švy punčoch,

dotáhly červeň,

zabodly jehlu

do kotouče desky.

Hodiny je pak obskakoval

hlas-pes,

který se třel

o jejich kolena.

Vzdálení muži

svářeli blatníky,

četli romány,

rozdávali karty

a nenamáhali se přijít.

Okvětí spala.

A v nich láska

jak nerozborná růže.

54

Třeba v noci

a promluvit až tehdy,

když mlčet je horší.

„Strhni ten vlas,

když břitva tě nenechá usnout,

vytrhni druhý

a třetí Vševědův,

stejně jsi věděla všechno.“

Nerozsvítit

a nevědět

pro tu zeď tmy

mezi tvářemi,

co si nemyslí

a na co myslí.

A za rok to říct

jiné…

lhostejnost za soucit,

nenávist za lhostejnost.

55

Přestane vyznávat lásku

a začne dělat ji.

Přejde ho

přístupné terče

z rozmaru míjet

a nechávat jiným.

Pozná, jak lehké je

zasáhnout nejměkčí místa,

jak lehké

kdekoho zranit,

všichni si o to jen křičí,

každý má něco,

jeden hrb na hřbetě,

druhý smrt na jazyku,

třetí svůj metr šedesát,

čtvrtý hrb dovnitř obrácený,

pátý své prohrané ženy.

Tak každý jinak,

ale každý

v tom namočen je.

56

Hledal jsem za věcmi.

Ve městě za nimi

jsou zas jen ony.

Bral jsem je z jejich míst,

dával je do kapes,

ale nezahřály mě.

Koulel jsem je,

když byly kulaté,

a do hranatých strkal.

Jako kluk,

jako puberťák,

jako muž.

Bylo jich všude,

nepomáhaly v ničem,

nežily vůbec

— byly.

Pošklebovaly se,

šťastné, že jsou

bez závazků,

že vzniklé,

že nenarozené.

Marně jsem volal:

„Pojď růst z mé podlahy, trávo.“

Nešla, pamatovala si,

jak dokážu zradit.

57

Zabili ptáče; jedli je.

Z malého masa

kouřilo se,

škubali lačně

na kostech upjatá vlákna.

Tu horkou snídani

nosilas jim tehdy na stůl

zralá a sama.

— — — — — —

Dodnes, když vzpomenu

na tebe s nimi,

jako když katruju písek

do smutné, tekoucí vody…

(Josefu Jedličkovi, 17. 10. 55)

58

Je les,

kam se léta marně

chodí na dříví.

Je temný, nemá konce,

strojí trní,

pod mechem číhá bahno.

Potom si zvykne.

Počítá s námi.

Zvykne si mít nás.

Jenže my odcházíme

a už nechceme přijít.

Teď jsme my temní,

teď v nás je to trní a bahno.

— — — — — —

Je to obrácený Oněgin —

tam nakonec

nechtěla Taťjana.

59

Nebudu hledat krásnější, než jsi ty,

běhat od jedné k druhé,

protože milovat ženu

je osud právě tak

jako barva vlasů,

nemoc

nebo doba, ve které žijeme.

(Jiřině)

60

Pozoun zmlká, dělá ticho hlasu,

z kterého je koncert

uštěpačně živ,

a teď zdola

zaskřípěla prkna,

na kterých se to vše děje,

a hned nato probouzí se

krutost v kočkách

naslouchajících.

Je čas mrákot,

hodin na zdi,

probouzení vprostřed noci,

ten řád bytů,

v nichž se stává

všechno ještě bez dětí…

Kolébavka

hudba stojí,

poslední tón prosazuje,

dřív než spustí novou hru,

pro ty, kterým zaživa tu

jenom jejich smrt vždy byla

hodna pozoru.

61

Učíš se ve sněhu plavat,

chodíš do třídy s malým Karáskem,

knížky máš po Helence,

háčkování ti nejde.

(I) Ještě školní výlet

Na hrad Byl to Bítov

Ale pak už začli

Na všech stranách střílet

Ale pak je válka

Bombardují hřbitov

(Z mé sestry je dávno zem)

Malá dětská rakvi

Kde tě naleznem

Spalničky tě obarví,

říkám ti: „Rajče!“,

zamykají před tebou Švejka,

jsi přebornice ve lhaní,

a co víš, to na mě píchneš.

(II) U hřbitova rozlétlo se černé kolo vozu

Taženého — nejspíš — párem grošáků

Tak i tyhle verše rozletí se v prózu

Jak když střelíš do ptáků

Beru tě do Krkonoš,

noc před odjezdem pálíš v kamnech

kvítkované dětské pyžamo.

Tušíš, co přijde: nosíš u sebe špendlík.

Při západu sjíždíme muldou,

plužíš, stříká červený sníh,

je slyšet lyží hvizd…

(III) Mých to lyží hvizd… K městu jsem nocí jel

a přišed k pahorku…

Večer je ti šestnáct v horském hotelu,

přichází slámový blonďák,

gramofon: „Chattanooga“, tancujete,

začínají new look sukně,

Teenage Angel ještě neproletěl nebem,

my hrajem karty,

říká ti: „Sněhurko-alaburko…“,

láká tě ven, sahá ti, vstávám,

lítačky mlasknou, venku pára z pus,

křičí: „Co se do toho…“,

křičím: „Je to má sestra, slyšíš!“

Pak krvavý sníh pár minut před půlnocí.

— — — — — —

Ale tys umřela při narození

a tohle všecko nikdy nebylo.

62

U Židovských pecí —

vzpomeň si, tehdy večer,

jak tam odstával mrzákův prázdný rukáv,

jak v jeho vlání prokřehl

náš marně dýchaný,

povšechný vzduch…

A mysli si,

co to je

jít tamtudy v noci

bez sirky v kapse…

Čtveřicím neklidných, nemrtvých nohou,

co svítí ven z křoví,

jak těm chceš o oheň říct?

A mysli si,

co to je vědět,

že ta, co si nenechala nic líbit,

co nabírala jak dítě,

vyklání se tu teď do tmy

z oken kvetoucí živnosti…

63

Pořád se nacházejí

peníze zakopané v zemi.

Pod prahy, v lesích, na hradech.

Zakopali je

a už se k nim nevrátili.

Zmoudřeli?

… … …

Pomřeli.

Včera jsem viděl v muzeu

jedny takové peníze.

Žádný poklad — jedny takové peníze.

Směnky z dob,

kdy ještě nebyly směnky.

A všechny je protestovala smrt.

64

Miloval ji?

Nebo jen hledal

svědka pro svou vášeň?

Poněvadž neznal,

co znali všichni,

znal něco,

co znal jen on.

Tehdy ale

sčítal jablka a hrušky,

běžel jinou trať,

podle jiných stopek,

jak Owens

…o závod s koněm.

Dneska to ví.

Ale ona? Doví se to kdy?

Snad někdy.

Snad nikdy.

65

Tak krásná,

že jsme věřili, že nejkrásnější.

Tak zářivá,

že jsme o jejích zlatých vlasech

psali víc než o slunci.

Štíhlá jak loď:

zdálo se,

že nic nemůže ohrozit

tu skvělou plavbu

k celuloidovým ostrovům.

— — — — — —

Ale v příštích dvou letech

ztroskotala v hormonální bouři.

Když jsem ji potkal

sedmadvacetiletou,

vážila přes osmdesát,

(oči ztrhané čerpací pumpy)

a právě si začínala zvykat

na robinsonádu

tuctového života.

(Stanislavu Marešovi)

66

Naše touha po štěstí byla touha po smrti.

Kdybys byl šťastný, už teď bys byl mrtvý.

Der Künstler muss das Leben opfern,

jak řekl JUDr. Kafka,

ten jediný pravý

pražský doktor Faust.

Ale neštěstí nic nezaručuje.

Můžeš být stokrát nešťastný

a tisíckrát mrtvý.

— — — — — —

Vidět L. W. v plavkách.

Vidět ji nahou.

Vidět ji zamilovanou do jiných mužů.

Válet se po ní na schodech v mezaninu

v domě č. 3 v Arpádově ulici

ve dvě v noci

a roztrhat na ní podvazkový pás.

— — — — — —

To šílení, to byla touha po smrti.

(Předpokládám-li, že to je štěstí.)

Po smrti v zrozených dětech,

po smrti opakovaného života.

Jenomže v očích žen

začíná ponížení mužů

z jiného konce.

Naše touha po štěstí byla touha po smrti.

67

Medkovy obrazy teď začaly připomínat

průřez naolejovaným zámkem,

ošoupanou kůži starých portmonek,

líbezné strupy dětských kolen

a koneckonců už i ten

jím „popsaný pergamen, který čas nezničí“.

Mám stejné právo

srovnávat je s čímkoli,

jako on, když chce,

abych je nesrovnával s ničím.

Medek sám má samozřejmost andělů,

která může klidně vyrůst i z piva.

Splňuje se —

a bude proto čím dál nešťastnější.

Zestárnul,

ale je mladší

než v roce 1954,

kdy jsem ho poznal.

(1959)

68

Tím srdcem neprojdeš,

je to zavalená štreka,

ani krysa tam neprojde,

tak malá,

natož láska,

tak velká.

Dvě oči hnědé jak samet

z kalhotek Malého lorda…

Nakonec už to ale

ani oči nebyly,

nakonec už jen mrazily

jako dva rodinné

justiční omyly.

(Marii, 21. 12. 62)

69

(I)

Vařili kávu na vltavských březích,

téměř beztrestní, a proto tak pilní

v době, kdy ještě se dalo rajsky

rýmovat „zas“ na „čas“.

Však velký slovník je dosud bez prachu

a Idea státu

je vzteklá na hroby, laskavá na kolébky.

To jen ta čamara,

to jen ty citlivé písně…

(II)

Pokřtěný Vltavou,

zkažený fotbalem na Letné,

— „moje je z Jamrtálu“ —

kdykoli hotov ocitovat

dědovu mísu, tatínkův odkaz,

na požádání zapět

podskaláka, strahováčka, košířskýho frajera,

kdykoli ochotný šábnout se

o pochybnou létavici neděle,

ale odmítnout s poukazem

na jednu ženu a dvě děti,

žije v létech,

kdy čas mezi vdechem a výdechem

je jen věčně nastavované postscriptum

nekonečného dopisu.

(III)

Až pevnina si najde nová centra… až

venkovští kohouti budou se tu durdit

pro vzruchy dívek, pro netečnost žen,

lokálka zpožděná o dvě stě let

jednoho srpnového večera

tu jenom přibrzdí

a průvodčí vyvolá jméno zastávky

Praha nad Vltavou

s novou nadějí ve hlase,

která jako vždy udělá mnoha lidem.

70

Z 1907 motocyklových součástek

zbylo nebe,

země,

obzor.

Zelené Irsko.

V žádném případě

zelená Albánie.

— — — — — —

Hydroplán havaroval,

balón skončil v uzavírací palbě,

míč nouzově přistál na utržené bóji.

— — — — — —

Přítomnější teď

než za půl hodiny,

kdy ho potkám.

Gardepán prvních tanečních

na pražské dlažbě.

(Kamilu Lhotákovi)

71

Potkal jsem ho před půlnocí

v hospodě Pod Studánkou,

bylo mu sedmnáct,

pil desítku a kouřil partyzánky,

svařoval s noční směnou ve vodárně trubky,

měl špínu za nehty, gumové holínky, vatovaný kabát atd.

A ještě nebylo jasné,

s kým tu noc půjde

…ten Artur.

Všechno uschne,

jen samet biliárů po hospodách

se bude zelenat věčně.

Na refýži

měl v ruce tři provázkem svázaná tága

(měl všecko, co nikdy neměla Magda),

tři královské penisy

marťanských korunních princů,

(letěl s nimi do Antarktidy,

aby tam v sedmdesátistupňovém mrazu

ztuhly navždy).

Stáli jsme před Mototechnou,

ale už tam

měl v očích vyprahlou šakalí Habeš,

pro kterou opustí všechno.

72

Listí se kroutilo

do podob ztraceného věnce.

Listí opadávalo

přes vagóny vlaku.

Odjížděl jsem:

kdes byla?

Odjížděl jsem:

kdo tě měl?

Byl podzim — na nás se pásly

houfy těch nažloutlých očí.

Byl podzim, na nás se vrhly

hořící týdny let.

Do kouře v mlze,

do mokrého vzduchu,

do pohvizdování

včerejší promarněné šance —

listí opadávalo.

Odjížděl jsem:

kdes byla?

Odjížděl jsem:

kdo tě měl?

Jen zmodralý podzim

ti vyvracel prsty?

Dva modré prsteny

pod očima?

Listí se kroutilo

do podob ztraceného věnce.

Vlak otřásal krajem.

Znáš pocit — rybáři vidění z mostu?

Znáš pocit — bylo nebylo?

To otřásalo mnou

mé dávné srdce.

73

Odjíždíte z města na celé léto,

odjíždíte s matkou,

s vyrudlým slunečníkem mezi zavazadly,

z města, které se mění a mění.

Na tomhle místě by každý

mluvil o stesku.

Já ale myslím na to,

jak vám to končí,

tenhle způsob života,

snad letos poslední rok.

Jsou jiné i ty letní byty.

Otec musel zůstat.

S penězi je to špatné

a ještě přijdou ke cti

ty šaty z loňska,

ty vaše, červeno-bílá proužka.

(Po seprání

koláče jiné barvy

kolem podpaždí.)

Budete se převlékat na břehu.

Plavky zespoda a šaty přes hlavu.

Ale ta krajina, řeka kolem vás

dostává zvláštní přísvit.

Jako by rozsudek denně jak noviny četli.

Až neseženete nikoho na tenis,

až přečtete ty své pitomé knihy,

vzpomenete si spíš na můj osud

než na mne,

na můj osud ve městě,

které se mění a mění.

Jenom tu chvíli,

než vlasy oschnou,

než spínací špendlík vypomůže,

než znuděna tím venkovským hnízdem

řeknete matce:

„Na veselost je to nejlepší v lázních.

Tam řeže hudba od rána do večera.“

74

Umělé světlo, koncertní síň

v padesátém druhém roce,

akustika pro jejích dvacet let,

dnes sotva slyšitelných.

S ní.

Po zuby ozbrojení

hráli Čajkovského.

Na to nezapomene.

Na klíně bez,

který nechtěla nechat v šatně.

Tenká jak z plotu. Ta laťka lásky.

Na nočním červnovém nábřeží

se potom smála

vzteklému starci v cylindříku.

Podnik byl otevřen do tří.

Housle, saxofon, klavír.

Parket jak dlaň.

— — — — — —

Ne o kolik let,

ale o kolik záděr starší…

Potkal je na nábřeží oba.

Jeho dítě

šlo s nimi

v jejím těle.

75

(I)

Viděl, jak malují

anděla na zeď,

slyšel, jak si

do kapes lžou.

…až mě z toho špitálu pustí,

až tu portmonku najdu,

až se ožením / rozvedu / vyplatím z alimentů,

až dodělám večerní průmyslovku,

až se od nás švagr odstěhuje,

až si koupíme pračku,

pak teprv začne…

Jenomže on už začal,

už začal,

už začal,

v tom byl ten klam.

Sotva zdi ukázali záda,

byl na ní zas jenom čert.

(II)

Ale ty mluvíš,

mlčky mluvíš

za skleněnou stěnou

jedné jediné smrti.

(III)

Dny byly jak okopané zdi,

dny se lepily a čpěly

jak propocené košile,

když čekal

na rohu ulice

na ženu,

na tramvaj,

na to, až otevřou obchod,

a lidé honili

klobouky vzaté větrem,

vypadlé viklavé zuby,

ženy ochočené cizími muži,

ztracené průkazy,

utracené výplaty,

potracené děti.

A vůbec ne v hnízdech,

na nebi byli ptáci,

ptáci neztráceli čas,

když postával

na rohu ulice,

v tomto životě,

který nebude dvakrát.

76

Noviny došly za mrazů,

noviny došly v parnech,

končí historie textu,

začíná historie papíru,

pořád docházejí do všech bytů,

pořád docházejí do všech domácností,

jaro se podobá podzimu, podzim jaru,

léto zimě, zima létu, jaro létu,

léto jaru, podzim zimě, zima podzimu

a ten se podobá…

…elegantní ženou ve středních letech

je ta, kterou miloval,

končí historie mládí,

začíná historie porodů,

začíná historie dětí,

to je čas, kdy ženy spolknou metr,

kdy se jim po návratu od holiče zdá,

že celý svět je lepší,

děti se rodí za mrazů, děti se rodí v parnech,

listonoš chodí za mrazů, listonoš chodí v parnech,

listonošovo docházení se podobá návštěvám žen,

návštěvy žen se podobají docházení listonoše,

a to se podobá…

končí historie metafor,

tam, kde lze přirovnat všechno ke všemu,

nelze přirovnat nic k ničemu,

tam, tam, ano, tam,

…mužem je její bratr

uplácený dřív lístky na fotbal,

končí historie jeho šmízování,

začíná historie jeho rolí,

to je čas,

kdy vydělá slušné prachy

a myslí jen na to,

jak vydělat ještě slušnější,

končí historie darovaných koní,

začíná historie vydírání…

…a životy končí

dávno před smrtí.

77

Muži shazují popel

z nákladního auta

na skládku.

Vyrušené kavky

vzlétají ze závějí.

Nesměle, nejdřív jedna,

pak druhá a třetí,

blíží se stařeny.

Neodháněny,

začínají vybírat

kousky koksu,

plechovku se zbytkem barvy,

měděný drát

ze strženého vedení.

Potrhané nitěné rukavice

jsou spojitými nádobkami mrazu.

Radotín u Prahy.

Šestá zima socialismu.

Má zima 1954.

78

Spousta růžového vzduchu

nad zasněženou krajinou,

nedělní zimní soumrak.

Nesmírně živé postavičky

přebíhají zamrzlou řeku.

Je to Breughel,

Evropa už zpodobená.

Je to sladké,

ale já zavírám oči.

Protože dokud mráz

štípající na kůži

bude nám vybavovat

světnici vytopenou

praskajícím dřevem,

spíš

než představu nás samých,

do modra, do tvrda

umrzlých v závěji,

není nám pomoci.

79

Tu medaili

jim nikdo neodpáře.

Paroží ze stěn

nikdo nesejme.

Úvěry jim spí

u notáře,

doposud pro ně

bezcenné.

Houká v nich klakson

jejich lovů;

k nim nepřichází

věrozvěst.

Sejčkují zato

vždy a všude,

vědí, že všecko

dopadne vždy špatně.

Tu medaili

jim nikdo neodpáře.

Tu jim spíš každý

přisolí.

— — — — — —

Jak na dešti se leskne,

jak za komínem černá

obraznost

mladých

básníků.

80

V sedmapadesáti

se vrátil.

Po jedenácti letech.

Se špatně srostlou

zlomenou rukou,

které se štítil

jak signálu

budoucí smrti.

Po třech měsících,

stále ještě sedmapadesátiletý,

zemřel na mozkovou mrtvici.

Dřív

než mu z úst přestalo čpět

to sladké koňské maso,

kterým ho živili léta.

81

Neumřel bych v těch sedmadvaceti letech.

Přešel bych býval po provaze.

Jenže tys milovala

Kurta, Mirona, Aliho

…a malého Toníka.

Tys milovala

intelektuály a homosexuály,

ilustrátory, informátory,

pomocné dělníky

i hermetické básníky…

(Vynechávám všechny,

kteří kandidovali na manželství.)

Sám královský ignu

pro tebe vzplál

a měl tě

na březích

širého moře sodomie.

Ti tvoji exotičtí milenci!

Neposlal jsem tě nikam:

v pekle je žen dost.

— — — — — —

A jenom sny,

které se od nás distancují,

mstí se ti dodnes tím,

že propůjčují

pětasedmdesátileté

Anně Achmatovové

poslední pařížský model…

(Viole F.)

82

Tam, kde se nemiluje,

stála u třeskuté brány

ve čtvrtém měsíci

zoufalství.

V té zimě

po všech nohách zkřehlých…

Nechoďte,

tahle mše není skončena.

V té zimě

ptáků z nebe opadalých…

Prosil jsem:

pošli mi ten výsměch.

V té zimě

rampouchů zauzlených,

nečekal zajíc na oblevu,

za lesem kůru ohryzával…

V té zimě,

kdy spasení

— nejvzdálenější právě —

se v horší zimě

počínalo.

83

I ti nejslavnější

každých pár hodin usínají

a přestávají myslet

utkvěle na svou slávu

— podobni mrtvým.

Tehdy

je jejich sláva přítomna

jen ve vědomí těch,

kteří v ni uvěřili,

jenže ti také

každých pár hodin usínají…

Pak přijde chvíle

vykřičených hlasů

a osiřelost známá

i tomu úřednímu masu

fasovanému na služební psy

…kteří už zatím sešli pružnou smrtí

pod vzorky obřích pneumatik.

A je noc slávy

za bílého dne…

I ti nejslavnější

každých pár hodin usínají.

84

Minami zbořený klášter,

trosky útulku panen

deflorovaných až v nebi…

(Ticho

jak v rezervaci ticha.

Kde jste, módní linie

z let našich příchodů na svět,

evropské módní linie z třicátých let?)

Ikony,

staletí jiskřící

v přítmí,

stály po krk

v žluté závěji

poledního slunce,

líbezné zlato

votivního štěstí,

sládnoucí jantar

nerozlitých octů,

utkvělé černé ikony

hořely

v červnovém slunci,

teď náhle

stejně časté,

jak výskyt noci

za bílého dne

— ta stará

ariánská

půlnoc o polednách.

(Kyjev, 1957)

85

Odvěký déšť,

jak za carevičů,

jako za klikuš,

jako za procesů

…ale v něm

za oknem

naveskrz

viditelná Moskva.

„…každému hlupákovi

stačí vlastní hloupost

k zoufalství…“

Nevěřím na zmrtvýchvstání.

Mrtví

jsou mrtví

a budou mrtví

i v hodině naší smrti.

Nevěřím na to, co se vysvětlí později.

Přežívá se s prázdnýma rukama.

Blíž jenom k smrti.

…A svědkům nevěří proto,

že přežili. Nevěří jim,

že nežili, a proto mohli přežít.

…Nenáviděni bratry,

nemilováni syny.

Jen tamtěm lhostejní…

Jen k nim ne lhostejní…

Jsou slova,

která synové

nechtějí od otců slyšet.

A jsou-li dědové prohlášeni za živé…

„…nestydím se za to,

že se bojím smrti,

nestydím se,

že na ni myslím…“

Odvěký déšť

…a v něm

dnešek,

ta dávná minulost

zítřka.

(Moskva, Taganka, červen 1959)

86

Když čtu Ginsberga,

nemyslím na Ameriku,

ale na to,

jak jsme korektní, rozumní, ryzí,

jak nás předělali na nás,

na to, že každý život

má své teď a tady

a že to,

co nás ve dvaceti obešlo,

nemá ve třiceti smysl,

neboť i nenaplněno

se už proměnilo

v tehdy a tam…

Když čtu Ginsberga,

nemyslím na Ameriku,

ale na to,

jak pro nic za nic

zničili generaci,

kterou i válka ušetřila

(i ta!)

…myslím na dlažbu,

poplivanou zprava i zleva,

na tu promenádu

parfémovaných pávů,

umělých jak horské slunce.

(1960)

87

Liduprázdné mrtvé náměstí,

kde kdysi její ctižádost

chodívala s ní…

V tom pradávném roce

někdo, kdo myslel, že se prostřílí,

se neprostřílí

a zůstane ležet

na hraniční čáře

s revolverem v ruce.

Tak cizí lidé

věčně komplikují

naše životy.

Je-li smrt jen jeden

bezvýznamný čin

a život jenom

spousta bezvýznamných činů,

pak není důvod,

proč se neuškrtit

a třeba na dlouhé lokte

ve tvrdé smyčce

snubního zlata.

Tak naše děti

navždy zjednoduší

naše životy.

— — — — — —

Liduprázdné mrtvé náměstí,

kde kdysi její ctižádost

chodívala s ní…

88

Ve světle končící noci

pod sprchou jejích očí

a zpytovaná špína

na něm narůstala

…tehdy prvně

si dosáhl sám na sebe

a pak už pořád dosahoval.

Ozvalo se krátké zachroptění

v žárovce,

když se drátek přepálí a spadne;

vyšroubovala srdce stejně hravě

jak žárovku z objímky

a od té doby se to s ním táhne,

nic se nehnulo z místa,

šest let přelezlo plot

usínání a probouzení

a pořád se to s ním táhne,

znova stojí

ve světle končící noci,

pod sprchou jejích očí

a zpytovaná špína

na něm narůstá,

znova s tím půjde na rentgen

dát se prohlídnout,

znova to riskne.

Mě podrž

No jo Tak dobře

Co má bejt

znova se s ní půjde milovat,

jen už si k tomu nebude brát srdce,

vyšroubované stejně hravě

jak žárovka z objímky,

znova ten teplý čpavý pot

ze smaltovnické pece podpaždí,

znova se nad ním totéž tělo zavře

v stoupavých minutách sem a tam,

sladkých jak fíky a drobně zrnitých jak fíky,

znova, to všechno znova,

po obědě, když je uloží spát

a dokud on je v práci:

pojď, pojď mě milovat,

nic se nehnulo z místa,

jen břicho ploché jak umyvadlo

s chrchlavou odtokovou dírou uprostřed

je změklé, samá vráska od porodů,

nic se nehnulo z místa,

jenom ona má záchranné pásy špeku pod kůží,

jenom on má dvouhrbého velblouda dvou koutů na čele,

jenom už nejsou krásní,

už jim to nijak extra nesluší,

nic se nehnulo z místa

a přesto,

jejich mládí je pryč

No jo Tak dobře Co má bejt

Jdem na to To víš

Že na tebe jsem letěl vždycky

To jenom ty, lásko,

teď voníš

jak nohy v keckách

na sklonku srpnového dne

po tréninku,

jenom byt,

kde jako po bitvě

se před léty tak šťastně probouzeli nazí

s bezbarvou medúzou spermatu ve zvarhanělém moři prostěradla,

rozválcovaní jak šesták na koleji lokomotivou milování,

v sněhobílém tratolišti vajglů z předešlého večera,

kde snídávali víno a koňakem si otírali spánky,

kde nebyly žádné zlaté prsteny, jen stálé zlaté časy,

kde kruhy kouře vydýchané z plic

seděly za svítání na záclonách jak malí modrošedí ptáci,

kde jednou zrána klečel a studivýma pochromovanýma klíšťkama

stříhal nehty z jejích štíhlých nohou,

ten byt

je teď po ránu

plný dětského křiku,

už se tam nemohou

procházet nazí,

ona a její muž,

ne, to už nemohou,

to už teď nejde —

teď hned, jak vstanou,

si musejí vzít

něco na sebe.

89

V zájezdních hospodách

a o desáté ráno,

kdy závozníci přetřásají vše,

ještě je spousta mužů mezi muži,

od uhlí, oleje

svědivé šaty,

od uhlí, oleje

řinčivé řeči;

ještě je spousta mužů mezi muži

a znají zemi nazpaměť.

Žen jako listí,

brzo začne padat.

„Přijď, přijď až zejtra,

večír mám co dělat,

celej den zlobí, spojka proklouzává.“

Žen jako listí;

silnice mává stromy jako žezly,

ve tři už pálí patro i čípek,

kterou si, kterou

žluto-rudou šálu

na krk uvázat;

silnice mává stromy jako žezly,

pod plachtou všecko, co jsme nerozvezli.

Usychá, roste

na plících, žebrech

zlámaný strom

a spravený drátem.

Žen jako listí:

ještě je spousta mužů mezi muži

a každé ráno stahují si

zápěstí koženým páskem,

aby víc uzvedli,

aby tě uzvedli,

váho a tího.

Lehoučká lehká

jak pápěří

láska.

Ostruhy pod bílými stropy,

ve výši koňského hřbetu,

ve výši sedla

čistý žlutý samet,

ostruhy pod bílými stropy,

gynekologické křeslo,

muž nad mou tváří.

Bude se všecko

znova opakovat?

Muž nad mou tváří,

kde jste, milované boky?

V kopřivách chodí

a u ohrad zpívá

muž nad mou tváří.

Nejspíš už nejsou hvězdy

nad bílými stropy,

světlo chladné jak říjnová voda,

kde jste, milované boky,

světlo tam uvnitř — to nechladí, sálá.

Ve čtvrté třídě

mi zmačkal

kuře z plastelíny,

přiškvařil copy,

navztek škrábal zeď.

Ještě je spousta mužů mezi muži.

„Přestaňte, už to dál nechci,

jako když nehty škrábou zeď,

přestaňte, prvně, no jo, prvně,

muž nad mou tváří,

muž nad mým klínem,

zhasněte, nechci nic vidět,

prvně, no jo, prvně…“

To je taky křeč,

váho a tího.

Lehoučká lehká

jak pápěří

láska.

Žen jako listí,

brzo začne padat,

povolání líp nejmenovat,

sotva jim otrne, už se zas chlubí:

„Frajer,

na spojce houpal

pětitunu v kopci,

ani nahoru, ani dolů,

stála a řvala…“

Jakož i my

držíme a řveme.

Silnice mává stromy jako žezly,

pod plachtou všecko, co jsme nerozvezli.

Ještě je spousta mužů mezi muži.

Dát k sobě všecko,

co k sobě patří:

roztává dehet,

chumelí peří.

Zavlhne kůže,

na ruku jde nám,

co k sobě patří:

dehet a peří.

Teď pomalu usínat,

teď pomalu tišit:

celý život chodit v tomhle snu

a jednou umřít

v téhle špíně?

Usychá, roste

na plících, žebrech

zlámaný strom

a spravený drátem.

90

Celý život

čekat na ženy u lékáren,

zkracovat vedle nich krok,

slyšet: „Štupování ponožek mě straší i ve snu!“,

vídat stařeny kytující okna na zimu,

utahovat povolený uzel vázanky u krku,

dřít si krk a obě tváře žiletkou,

hlídat holiče, aby nenaplácal na vlasy voňavý mrtvý tuk,

odřezávat z pat zatvrdlou žlutou kůži,

dráždit přes košili bradavku sponkou plnicího pera,

(For Jan whose nipple is irritated by his fountain pen, February 1965)

nosit tikající strojek na levém zápěstí,

poslechnout pokaždé nepsané výzvy „Po použití zatřepat“,

přešlapovat ve dveřích, aby se vykročilo levou,

vzdalovat se den ode dne své představě sebe sama,

číst u zvonků jména podobná runám: Rak, Šenk, Rón, Štumpf,

nechávat sladké dívky při tom, že umění je společenská událost,

závidět těm, kdo skončili před životem, v oprátce pupeční šňůry,

psát posudky na souseda, který je o tři centimetry vyšší, má mladší ženu a bělejší zuby,

bouchat na schránku za každým vhozeným dopisem,

házet rackům nad řekou místo housky zbytky hořících cigaret,

sát síru zápalek,

utrácet po večerech za alkohol,

potkávat pětici taxíků v barvě, jak zahýbá sobotu co sobotu dopoledne ke kostelu,

opustit Ji ve středních letech a rozjásaně se vrátit k ukázkové rodince,

blednout při vzpomínce na napudrovanou gumu v mládí,

neztratit klíčovou momentku svlečené tety,

dohadovat se, kdo chodí s nejmladší sestrou,

fízlovat svou, kdy a jak s kým a jestli ne s někým,

vykat jednomu, tykat druhému, zvykat si na třetího,

nesmět se napít na třešně,

podvádět občas své milenky se svými manželkami,

bojovat za osmihodinovou spací dobu,

svařovat mléko neznámých, nikdy nespatřených krav,

větřit po ránu v papírové plachtě a přikusovat housku,

zavazovat tkaničky u bot těhotným ženám,

vracet se do špitálů jak auto k benzínové pumpě,

cejchovat děti hned po narození, chlapečky modrou, holčičky růžovou,

vyvrzávat všechno teplo dveřmi,

překládat romány končící větou: V sadě odkvétal bílý šeřík,

nezavřít ukecanou bednu, aby se nepropáslo důležité sdělení,

nacházet zapíchnuté jehly v polštářích, záclonách, potazích, zapomenuté po bytě,

cpát si žaludek, hrát basket, zamilovávat se, pak už jen cpát si žaludek,

luxovat z koberců pozdní příchody, pozdní odchody, pozérská gesta,

vypadat v padesáti na čtyřicet, v šedesáti na padesát a ještě po smrti trochu jako živý,

rozeznávat červenou a zelenou na křižovatce,

vysedávat v zrychleném vagónu dnů, v němž se po třicítce nedá spát, nanejvýš zpytovat svědomí,

utírat prach ze židlí, stolů, skříní, poliček, kamen, dek, mýt si ruce,

dostávat husí kůži při pohledu na sluncem zkroucené desky knih za výkladem,

objíždět jazykem v ústech viklavé plomby,

mluvit ve třetí osobě o tom, kdo stojí na dva kroky,

smetat škvarečky lupů z límce kabátu,

zakopávat o shrnuté tébichy, což je v devadesáti smrtelné,

zulípávat si prsty hruškami, švestkami, medem,

mít vlasy stejné barvy na hlavě, na prsou i na břiše,

ohřívat ledová prkýnka stehny,

vědět, že v cirkuse v ohnivém kruhu uhoří každý den kousek lva

…celý život.

Stránky z deníku

Move then with new desires,

For where we used to build and love

Is no man’s land, and only ghosts can live

Between two fires.

Cecil Day Lewis

Básnictví bez veteše je nuda.

Vítězslav Nezval

I

Léto 1944

Poslední dostihy. Start klisen,

pád, cíl… a S. mu toho dne

poslala dopis. Pes vyl píseň

války, pes větřil pohodné.

Diktátor natočen. A v medu

si otec máčel tabáky.

V srpnovém vedru, plném ledu,

atentáty a… zázraky!

Z řeznictví „Omaha“ se k autu

vracel houf SS-argonautů:

„Sterbe wohl, sterbe… Erika…“

A senná rýma na plovárně

nad azbukou… A posté, marně:

co se jak rusky neříká…

Vzpomínka na mrtvou dívku

Čím dál víc tipuji tu hvězdu

popelnicových pohřebišť.

Je blíž než tenkrát na přejezdu

nad mrtvou ze vsi… z Mladých Břišť.

Nevinnost zprostí příštích vin:

vyvolí si a obílí

hrob těch, z nichž „vejde do dějin“

jen způsob, jak je pohřbili.

Je nepochopí budoucnost:

zvrhne je podnapilý kočí,

znásilní strýc, přimáčkne vlek…

Najdou z nich stydkou, bílou kost

v mohylách, v jamách se psí močí,

v průjezdech s pachem předkožek…

Splendid isolation destroyed

Sám v moři, horami vod hájen,

vznášel se v mapě sen těch let.

Ostrov se jmenoval Jan Mayen.

Evropa… válka… Chtěls tam jet.

Miluješ! Bloudíš lesem schodů;

do vany buší bílý hrách…

A vtom přitáhli od východu

špalírem Němců ve škarpách…

Kočkovaly se u kuchyně

Gruzínky s lokty ve zmrzlině,

déšť přikryl mrtvé na autech…

Ostrov Jan Mayen, plný skal,

topil se v moři, vzdaloval,

ztrácel se, odplouval v těch dnech.

Dožínky v létě 1945

Byl velký výběr čerstvých vdov.

Drhly… Měl přijet Chlestakov.

A v hadrech v lese našel hajný

cár dopisu, cár: Lieber Heini!

Bratranec volal: „Přijď pak domů!

Do sklepa!“ Líh čpěl po všech vsích.

Šel pro klíč. V kapse cinkalo mu

pár zlatých zubů… německých.

Na návsi hudba kutálela.

Pak přijel austin. Šofér klel.

Vítali: chléb, sůl… slova vřela,

plál kroj (pokud jim nezpuchřel).

Pan Ferjenčík řek lidem něžně:

„Skončily první svobodné žně.“

Večerní vlaky

Večerní vlaky houkávaly

přes textilky, přes proužky žit

a ruské harmoniky hrály

za školou… Путь далек лежит…

ve čtyřicátém pátém roce,

v tom roce prvních cigaret,

kdy prázdné vsi a prázdné kotce

se otvíraly jako svět.

Večerní vlaky odvážely

do Prahy, k příští závrati.

V noci z neděle na pondělí

jsem odjel. Kraj byl zavátý

a z vlaku někde na trati

vypadlo mládí — hlávka zelí.

Podnájem

Večer se vrátil. Všechno bylo

jak před odchodem. Bílý strop…

Ale i v něm teď bylo bílo

a prázdno. Ani nezakop

na prahu, kde vždy zakopával.

Vyvětral, svlék se po dřině.

Teď byla pryč. To včera dával

její plášť k sobě do skříně.

Stůl. Cizí knihy. Cigarety.

A v nebi všechny její děti.

Neměl kam jít, i kdyby chtěl.

Odvedle rozhlas, věčné věty.

Údiv, že si to připouštěl…

A že šel škarpou, škarpou šel.

Pražský podzim

Když mlhy k ránu zbloudily

a našly spáče spánkem vlažné,

šly na komín, kde na výstražné

tabulky střásly motýly.

Za noci, za jarmareční,

jektaly řasy zpuchlých víček

a hlásky „plachých koroptviček“,

jimž začínaly taneční.

Jak doktor sahal budík na tep.

Sobota, město plné svateb,

taxíky venku šlehal vítr.

Svědilo hned se neoblékat

a pijáky jsem viděl čekat

u němých hospod na půllitr.

Za mrtvou

Cinkali z rohu od tramvají.

Kdo to tam navždy zacházel

do tmy jak smutek? Pachatel.

Ona už byla dávno v ráji.

A její matka na klávesy

dodneška brnká „Kdo to byl?“

v jedné z těch továrnických vil,

do kterých auta vozí lesy.

Měla vlasy jak světlou přízi,

zaživa, tenkrát za městem,

kdy ji i láska trestala,

kdy havaroval každým dnem

„starý svět“, který jí byl cizí,

o který ani nestála…

Mladí Ovidiové se loučí

A už zas podzim. Těla žen

odešla odtud krásně hnědá

a jenom plavčík s prutem sedá

na prknech prázdných plováren.

Poslední týdny duní jazz,

růžový silon ve výkladech

voní a jiskří jako v sadech

koncert a jako v řece jez.

Ještě to slyší. Neohluchli.

A ještě běží koně v Chuchli,

ještě je motor zahluší,

kolínskou ještě za uši…

Poslední týdny honí vodu.

A dohoní ji u odvodů.

(Jiřímu Kolářovi)

Děkabristé

Jako my nechali si zdát

sny o paloucích a šli štěrkem.

Idylou byl jim Letní sad,

jen pro stín stromy nad Kronwerkem.

Pod sádrou v parku brali jed

a nastavěli v přítmí habrů

větrné zámky. Naposled,

když nojabr šel do děkabru…

Čert v krabici. Škrt o víko

a pruží k nebi péro citů…

Kde jste, vy hlasy z nočních bytů,

kde cesty domů… oklikou?

Jsou prázdné láhve od Lafitu,

prázdné i láhve od Clicquot…

Petraševci jako živá tradice

Jen tomu všechno přeje, komu

i člověk… Zledovatělý

odchází opatrně z domu

na noční schůzku s přáteli.

A dole v domě dílna ševců…

Do mozku kladívko a klíh

připevní obraz Petraševců

odhalených a souzených.

Zatímco v kárné carské dálce

jim dávno odpuštěno jest,

leckde se dodnes drží palce…

Jak hrozba shlíží na povstalce

měsíc, ten velký kápo hvězd,

a skrývá pravdu za pověst.

Kancelář dětství

Kdo obrečí i shnilé škorně,

nalezené (prý…) v hladomorně,

kdo zoufá si, že v hradě je

vždy smrt a nikdy naděje…,

koho víc děsí knížka Kráter

sopky než jizvy od ondater,

kdo dětství zastává jak úřad

a denně je jím znechucen,

ten přehlédne krev křehkých kuřat,

jak stéká z dlaní k loktům žen…

Kvečeru průběh blouznění

cítí i on… Však dobře mu je

až ve chvíli, kdy osení

už v obilí se proměňuje.

Vesnický cirkus

…a stařec medvěd pouští chlup,

koně i zebry mají špánek.

Chlap v tričku leze do chalup

a škemrá o med, o heřmánek.

Jako úd k lásce roste stan

za vsí a všechno je v něm nové

pro ty, co čučí ze všech stran…

Jdou vybubnovat. Paňácové

se tlučou do vycpaných pupků,

psi bez náhubků honí čubku —

Večer je plno. Hromotluk

popadne chladnou lesklou trubku…

Přesně tak skřípou žáby z luk.

A plachta v dešti má ten zvuk.

Pálení čarodějnic (I)

Duben. A na noc… Přijde ženich?

Stud zakroužil jak ohnivá

kola těch košťat nasmolených…

Stud na nitce, stud zaživa.

Tajemství ve všem. Přítmím světel

prchaly čáry jalové.

Zelený, zelený byl jetel

a ještě nefialověl.

Dívky se přimkly k stínům stromů

a „nemusely brzo domů“,

školáci ztekli šibeniční

kopce a vzplála stehna žen…

Pochodně dětem! Ať je sličný

blud nevinnými utracen…

Pálení čarodějnic (II)

Prostydlá krutost čeká ještě

na křik jak na angorský šál

…jako ty dávné na prut deště,

aby z nich plamen sešvihal.

Jak tenkrát škvaří se to živé

maso a čpí až dodneška,

dál sladká těla, hladká dříve,

trýzní žár, chladí vojtěška…

Dál věří smrt, že snímá hřích,

že o ženách ví nejvíc mnich…

Stál jsem tam, plamen maloval

parafu mládí na arch nebe…

Ty, kterou jsem tak miloval,

— to pálili tam tebe!

Žalm

Žalm nad tím, odkud vítr vane,

žalm o potlesku, o pokleku,

žalm za ty nikdy nepitvané,

ty „zastřelené na útěku“,

o tom, jak kůň si zvykne tahat,

jak ostnatý drát obrost domy,

o chvíli, kdy jsi prvně nahmát

tu tvrdou perlu ve svědomí,

žalm o krutosti utopistů,

za němé — do koledy pístů,

žalm mizérií a žalm pláče,

že osel sovu uhýká,

žalm, kterým ale možná ptáče

jim z jejich léčky uniká…

(Bedřichu Fučíkovi)

Vandrovnická léta

V neznámém městě. Končí parný

den a jsou plné noclehárny,

u silnic leží zlatý věk

snů, propocených tenisek…

Zatímco červen v sobě chová

už rozhodnutí červencová,

verše jsou jen svým vlastním stínem

a zhlížejí se v něčem jiném,

veršům jde ještě o metál!

…V létě už ale vzpomínal

na jaro, které stálo tu

plné zaklínadel, plné maskotů,

a kolik že v něm uviděl

odešlých duší, oželených těl…

II

Sentimentální cesta

Z muže na muže napínala

vlasy jak šňůry na prádlo.

Mediky v patách! Na co hrála

než na to, co ho napadlo…

Před koncem nitky, s kterou šila,

před zdřevnatěním kedluben,

Šomková ve snu netušila,

co za básníka je… no ten…

To se jí nestalo! Temp naznak

znalá tam, kde on čekal zázrak,

u plotu sykla: „Jen se cvič…“

Obešla jabloň, višeň, břízu,

chtěla to, zašla do rybízů,

hledala rty, když řekla: „Míč!“

Původ

Autíčka, jójo, 100× tresty,

rybí tuk, Sokol, zlozvyky…

A Múza pedagogiky,

vždy opuštěná v půli cesty,

vždy k mání… Přesto cpali mu ji:

fotočku z Lán i vlast jak past

těch, kteří děti vyučují

ctít, nesesmilnit, nepokrást.

Nařvaný, rozjívený syslík

měl s partou společný jen kyslík,

ne písek… Pod gubernem chův

nedomyslíš si úder ani

těch deset vteřin k povstávání —

poutavý vývoj boxerův.

Curriculum vitae (breve)

Vnuk! Pro něho si odpíraly

vesnické černé stařeny.

Na dvoře močka. Uvnitř spali

po třech… I kýlou sražený…

Osmnáct. V Praze: Slánský, sníh…

dva metry třicet gabardénu,

na prodej z Vánoc, z posledních.

A v lednu pak tu vdanou ženu,

klíč k jejím dveřím. („Drahá!“ „Drahý!“)

Jen penzisti od státní dráhy

dál pevně věří ve hvězdy

a kupují si jízdní řády,

přestože věčně dřepí tady

a nikdy nikam nejezdí.

Holiči

Říkali fotři, že prý doma

člověku i zdi pomáhají.

U nás? Tam starali se, kdo má

brambory na líh… Škola v kraji

nebyla. Stavět? Cihly nejsou…

A bez subvence? Zedníci, ti

co nevezmou, to nepřinesou…

Uřkla je kuchyň, která svítí…

Nestojí škola, nemá glóbus.

Houf dětí čeká na autobus,

baterky ve tmě zavíří…

Za dešťů po hospodách pláčí

vesničtí mstiví udavači,

holiči snů a handlíři…

Půlnoční monolog

„Jak dlouho se s tím budeš šít?

A vyhoď už ty záplaty!

Nechci tě slepou… Můžu vzít

něco, za co mi zaplatí…

Na horách se mnou nebylas,

tancovat… já vím, nemáš v čem.

Jsme jako by nás přešel mráz,

nesmějem se a nepláčem.

Znám jednoho, co sotva spal

strachy, aby si nezadal…

byl jak opice na bruse.

Tak bych se nechtěl vyjímat.

A vím, co se mi může stát:

že vším, čím budu, stanu se.“

Dobře orientované ženy

V nejtárně… Agregát jen k zlosti,

smrad, paví ocas elektrod…

Má puchejř, menší číslo bot.

Ze špatně srostlé klíční kosti

prašivá bolest znova střílí

až do zad… Stojí zahanben

elánem zaškolených žen.

Vidí, co toho navařily,

a ví, že si tu nevydělá…

Poledne! Rány jako z děla

rvou uši… Jim ne. Svařečky,

zakryté kuklou, celé v kůži,

zdatné jak šéfkuchaři-muži,

spálily jenom vařečky…

Vánoce

Hořelo město v předvánočním chvojí.

Zelený plamen šlehal po dvorech.

Zvonek. Šel… Na rohožce stojí:

„Když už jsem tady, tak mě tady nech…“

Mráz venku a v něm nahý modřín.

„Vyhnal tě?“ Zmáčkla vypínač

a zvedla ruce plné modřin…

Sedolor spolkla, stlala gauč…

Slyšel ji spát a nemoh spát.

Zaslechl válku, klapot berlí,

v kobercích bomb se bořil Berlín,

ve feldgrau Pod Lipami stála…

Byla to ona u těch vrat,

nebo jen tma tam vartovala?

Večer slaměného vdovce

Píchá ho v prsou. Vzal si zábal,

zatímco ona půjde na bál

s dcerou. („Lež pěkně, Karle, slib!

Ať jsi mi ráno jako hřib!“)

Je krásně sám… Snad by se nebál

léku! Ten se už dávno vstřebal.

Bere ho kdekdo, je to lék

všech doživotních manželek.

Myslí si svoje a jak vrah ví,

čím zabije: schovanou lahví!

Ze zoo přijde P. T. host.

A zrovna ne… Má zkušenost,

starší a lepší: znova zkusí

zas po letech číst staré Rusy.

Obrazovka

„Viděls mě na té obrazovce?

Jaká jsem?“ …průběh angíny,

šaliny, známost z angliny

i příběh vdovce ve Stromovce…

Kdesi spal kdosi ve vězení…

(Pro ni i tohle bylo hrou.)

A potom ženy, jiné ženy

to slízly jedna za druhou…

„Mám krevní obraz pod obraz…

Zejtra chci…“ (Kdy jí selže hlas,

kdy na ni cihla hlavy spadne?)

S tou výřečností to snad bral

jenom ten, kdo ji miloval

…jednoho dne a noci žádné.

Jeden den

Dusný jak „Rusko před reformou“,

chabý jak program letních kin,

marný jak lidé bez rodin,

tuhý jak práce s denní normou…

jak první rychlost zaseknutá,

když na ni v kopci rozjíždíš —

takový to byl den. A víš:

ty dny jdou dál a zase knuta

roztancuje se po manéži,

zas tamty vtipy šašek poví

a publika se dovolá…

Na všech štacích jen cirkusový

stan, v kterém jejich koně běží,

jak chtějí: kolem dokola.

Korouhve králů

Diskrétní staří kadeřníci

už celá léta pracují

v tvých vlasech: myjí, zkracují,

barví a češou. Jednou zničí

to zlato, jednou přepálí je,

jednou jim selže umění.

Počkej si na to. Tragédie

má šedou masku, zrumění

a nadchne se až neštěstím.

Pak si plač doma, nechoď k nim,

k těm, co to zlato měli rádi…

Nepomohou ti, i je zradí

nezpůsobilost Evropanů

rozeznat Indy od cikánů.

Vesnice 1955

„Jen přijeď, už je přešla msta!“

Po letech… Jedeš na vesnici

vlakem, jímž jezdí družstevníci

pro motocykly do města.

Opilý strýc řve do čtyř stěn:

„Kdy vstoupím? Já? Je tak dost zmatku!“

A z další láhve táhne zátku…

Spíš do dne. Ráno vyjdeš ven

a kolem jiná krajina…

Kluk s píšťalkou se začíná

vychloubat: „Tu mi vyřezal

Slovák z prvního kravína!“

A neví, že jsi doteď spal,

když se tě vyptává: „Už hnal?“

Básníku V. H. je padesát let

Svět by se plnil po Sibylách

a po proroctví smolných per,

kdyby nebylo v lidských silách

vyvlékat hrůzu z jejích děr

a vést ji ulicemi města

jak medvědáři medvěda

až před Boha, který prý trestá

míň toho, kdo ho nehledá.

Na ty však, kdo jsou v tomhle doma,

i slouha osud spadeno má…

Ví, že zlo žezlo pýchy zlomí,

že musí zůstat u řehole

ten, jehož ruce, větve holé,

sahají nebi do svědomí.

(K 16. 9. 1955)

Život ve městě, mládí na venkově

Ve starých pražských rodinách

mívají v bytech zvláštní pach,

snad z nevětrání, nebo prach

na obrazech a na knihách

tak čpí tam… V kopcích Vysočiny

jsme přišlapávali své stíny

sedmnáctiletí a jiní

nad skladbou staroslověnštiny.

Ta léta lásky bez nedělí,

kdy chlapci ještě nevěděli,

co vlastně od nich ženy chtěly,

jak střízliví se a jak pije.

Jsme po krk v citech… Historie

to ví a na náš účet žije.

(MUDr. Mirko Zemanovi)

Milostné zvířátko

Noc, rychlík na Karlovy Vary

spíš upomínal na kozlík…

Do rána tři vlakové šťáry

a ani jednou… To je cvik…

Chodbička s kufry, kde ji viděl

prvně a promoklou jak myš.

Za ní tma, před ní, pytel šídel…

Ve dvojce! Zaprášený plyš…

Zahrady v dešti, choboty

pump a pot nad horkými párky…

Jak přišla zjara o boty

v tom blátě, jaké koupí dárky

bráchovi k svatbě… Ale on

s ní nešel ani na perón…

Pásek vypravuje o tom, jak začal konec

„…začly se staré rakve vdávat

za špatně rostlé kádrováky,

oposlouchaly se jim fláky,

znudilo haló pestrých kravat…

Bookmakery stopli. Chlapi z part

šli po prachách a po korytech

a večer lepit umakart

za dřezy v rozdělených bytech…

A ty, co vždycky vybruslili,

za každou levárnu teď šili…

Domovník stačil, hláška, šproch,

posudek z vojny od posádky,

aby si na ně kdekdo moh…

Jen kabát už byl na ně krátký…“

Zkrat

Parkety v parcích, tolikrát

ty lampióny! A pak zkrat:

v moři tmy při něm uhoří

i električtí úhoři.

A tamty dívky už jsou v moci

mágů, co kouzlí v Medranu.

…S jinou v té neprůhledné noci.

Jako ve stanu.

A není žádné jiné teď

než tenkrát… Ty chceš odpověď?

Tvůj ne. Ne jejich. Vůbec ničí.

Toho, čím nejsem, čím se zdám,

když na všech cestách fičí

a na všech jsem tak sám.

Еще обиду тянет с блюдца

Невыспавшееся дитя,

А мне уж не на кого дуться,

И я один на всех путях.

(Osip Mandelštam)

III

Tři věty paměti

Městečko s dvěma průmysly

a špendlíkovým rybolovem,

s lesem, který si usmyslí

přepadnout tě hned za hřbitovem…

Lebkami obložený kostel,

hrob v jílu, bible prodaná

v dražbě a kdoví kde ta postel,

v níž neusnula do rána…

Sobotní soumrak vzbouzel hrací

skříňky zahradních restaurací;

neděli houpávaly vlny

ticha a párky vyšly ven

do jarních lesů, jež jsou plny

ospalých, stinných mysliven.

Technický rozvoj

Tu nejistotu zahlédneš

u starců, stařen: v jejich tupém

zmatku, když vystupují vstupem

a mají v očích: „Co mi chceš?“

Svět svírá je jak batyskaf,

jak pod vodou zkoušejí styly,

které už všechny jednou byly,

vždy svolní rozbít první stav…

Je dosud letadla a zdviže

nezbavily pozemské tíže…

Pro ně smrt ukončí ten spor

dřív, než se z rekreačních chat

stanou kulisy do dramat

— tak vhodné jako Elsinor.

Dítě komentuje druhý poločas

Převíjí, koupe, kojí, chová —

nehet zarostlý do doby.

Kdyby ses ty tak do růžova

chtěl vyspat z vlastní podoby!

Dítě se ve snu bojí zvířat,

budí se, brečí, usíná.

To jen ty nevíš, kde se přihřát.

Matky to vědí: u syna.

Piš si, kam chceš, „míč rozpačitý“!

Víš jen, že musí „skončit v síti“!

U starých hřišť jak trenér stát…

Ne, tím se nenech odpískat,

kdo neví, že se děti rodí

ze ženské, a ne ze svobody.

Zde by měly kvést…

Love story čpěla naftalínem

a hrozila, že probudí

— jak Jana otevřeným plynem —

smršť klepů, pomluv, ostudy.

I slunce ten den vyšlo… tiskem!

Kolumbus v matkách zvětřil zem

za Olinčiným zlatým diskem,

tím létajícím talířem…

Sloupcové korektury vlály

mi v patách, když je oddávali,

a termín hořel… Nebe žhoucí

(pomeranč ve dne, citrón v noci)

zchladlo až večer v mokrých vlasech

basketbalistek po zápasech…

(Josefu Škvoreckému)

…the young girl

no more than a child…

That was before she turned whore…

(William Carlos Williams)

Za Karlem Černým

Sprostota, která neruší

ráj bez růžových retuší.

Náš ráj, viděný z perspektiv

dvou malých piv, dvou malých piv…

Vztek, že i nepoturčený

sen uhne svému určení…

Nemstil se, ale pohrdal

stoletím bez tarpejských skal…

Do smrti prchal z vlastní kůže

ten cvok, ten blázen do převleků…

Šermoval párem dívčích pěstí,

záviděl: viděl muže (MUŽE!)

s hnědými talismany štěstí

přeplouvat Charonovu řeku…

♀

Pozvánka strach ti nažene:

bezbarvé vlasy, zuby vadné…

To pak i srdce rychle chladne

jak sádlo z plotny stažené.

Tvůj dlouhý život mnoha let

má v sobě kratší, kde vše klíčí.

Je to ten, který ohraničí

tvých třináct a tvých čtyřicet.

Co chceš pak dělat? Zvát si hosty,

číst knížky, vnímat hrkání

pozvolna ucpávaných cév,

vařit čaj, tiše srkaný…

To už budeš mít po starosti,

až přestane ti chodit krev.

Půjčená kniha

„Koťata nejsou ze Chagalla,

z toho jsou koně nad lesy,

slaměná ves, co v mrazech stála,

a šamesové z Oděsy…“

Na křídle přiletěla hlava

a druhou hlavu políbila

na důkaz, že to je ta pravá,

že tahle hlava je jí milá…

„…tep lásky, pod nímž ty jsi dráha

závodních koní… Smilovala ses

proti své vůli nad mým steskem…

Ta noc dál trvá, ale dnes

už zády ke mně, jak ta nahá

z měst dětství, Nahá nad Vitebskem…“

(Věře Linhartové)

Za živou

Kam odešla a kde teď žije…

Kdyby odešla! Odchází

do galerie s obrazy,

spatřenými jak pod morfiem…

Snad vyměnila zisk i ztrátu

za nehybný děj, trvací…

Snad brzo vstala po potratu

a krvácí…

Snad rozpisuje scénosled

milenců z padesátých let…

Ta se i laikům vyzpovídá

a nechce se jí do hnízdění.

Spíš vezme příběhu, než přidá

a jiná není, jiná není…

„Mladá léta“

Zkřehlí vepři v betonových gigantech.

K nebi šlehající dikobrazí šleh.

„Neber mi srdce, srdce… to mi nech…“

A zatýkání všech. A zatýkání všech.

Černé mše pokroku. Ty první televizní…

(Že z nich i kocour zešílí!)

A láska, v níž jsme nebyli

mistry vysokých sklizní…

Horizont zdí, co měly uši,

a pilous, zlý duch věrných duší,

pravdy jak šlachy, ještě tužší…

Vrabci schovaní ve višních…

Vzpomeň těch skoků neslyšných!

Vzpomeň těch roků… co je z nich?

Na Poříčí č. 42

Tam už bys našla jiné milence.

Tam se tak leda stavit pro dceru.

Nechoď tam z ledna, jsou tam července

a nový nonstop nových šoférů.

Nemysli ale, že bys nevykřísla

jiskru z těch, kterým došel dech.

Tam ještě platí telefonní čísla

v neplatných seznamech…

Tam hluchý David svírá harfu,

tam slepec sedí v biografu!

Tam břitva rychle zestárlého času

seřízla hladce i tvou předtuchu…

Po nás tam zbyla jenom socha z hlasů.

Po nás tam zbyla socha ze vzduchu.

Třicet

Už nikdy nebudem tak šťastní…

No jo Tak dobře Co má bejt

Co bude z našich starých básní?

Bude z nich do jitrnic prejt

Co bude se starými dluhy?

Přijdou si pro ně? Oželí je?

Budou z nich popěvky a stuhy

Traumata jedné Ofélie

Nebo už budem navždy němí

mít škrkavku nad hrncem škvarků

a rozpíchaní injekcemi

budem se těšit z drobných dárků?

…Míč dětství, vyhozený v parku,

ne, ten míč dosud nedopadl k zemi…

The ball I threw while playing in the park

Has not yet touched the ground…

(Dylan Thomas)

Básníci, věštci… atd.

Věštili à jour, načtení

a posedlí, jak shůry vzňatí.

A jejich svaté nadšení

plnilo antikvariáty.

Jim také v noci říkal papír:

„Já nejsem cesta, já jsem lež“

(ten verši pruhovaný tapír):

„Zapadneš, zařveš, zanikneš…

Vzdej to…“ (když svetřík převypráví

dva prsy ve dvě štičí hlavy…)

Tabulky stály po krk v kytu

a radily jim, kudy ven…

Svítalo… Ráno do blankytu

vplul přízrak velkých knihoven…

Žárlení

Vědět, že dál hází dopisy

do směšně křiklavé schránky,

že už má jiné, co kopli si

do dávno ztečené branky,

že střese trapnost těch strašných

faux pas (jen nudu jí zpestřily),

že trhne i na svých vášních,

že se z nich pro ni tak nestřílí;

předem znát kdy který z tónů

pro koho zvolí v telefonu,

předem znát nůž, s nímž ti vpadne

do slepých, nekrytých zad…

Být krutý v lásce je snadné.

To stačí nemilovat.

Rituál

V hodině žluté jak sloní kel,

kdy tě i upjatá žiletka zraní,

kdy vášeň zplihne jak kokrhel

v čtyřtaktním pražském kokrhání,

kdy chodí zazvonit u dveří

v kožených kabátech dva ranní hosti,

kdy láska posté už uvěří,

že je jen kamufláž smrtelnosti,

kdy náhle vztah k tomu oblému

tělu je zbaven všech problémů,

kdy věrnost — všední stará věc —

bdí jako fakír na svých stalagmitech

i v nepříjemně vytopených bytech,

kde kape voda za límec…

Odejít

Na němé gesto ohraní…

Tak dlouho hraní do autu,

že časnost hledá odplatu

spíš v kýči nežli v rouhání.

Transport vět před dojezdem vzplane

v zlém snu, že už jsme vídáni

jen jako chyby, ponechané

v druhém i třetím vydání…

Kdo pozná včas, že nezešílí

z těch ran, které mu nesešili,

a že ty šité ketgetem

ho znepřátelí se světem?

Smrt smrtelnému. O to horší,

že v cizí kůži, že v té hroší…

A říkám odejít, ach, odejít,

vyproštěn z papírů počmáraných.

(Jiří Valja)

Sídliště

Okna zarostlá do psího vína,

naděje, už nezávislá na cizí…

Jiná samota i úzkost jiná.

Dřív upřené se sprostě nabízí.

Zoufalství rve to zelené listí,

ví o všem, co se kde udá.

Pohled vzhůru… Už jen u dentisty

a i tam: nástropní nuda.

Startéry, sauny, jizvy na těle —

a po večerech „staří přátelé“

se šminkou na televizním oltáři.

Trhat účty, upomínky, splátky,

vytrácet se v řádcích, mezi řádky,

propadat se do sebe a do stáří.

Černá ranní vzpomínka

Byt, odkud odcházíval k ránu,

kdy noc je nejtišší,

k budoucnosti bez talismanů,

od minulosti s fetiši,

kdy měsíc visel na padáku

hedvábných, oklopených mraků,

kdy i práh hospod se už sleh

po fotbalových buvolech…

Kdyby se tam však přihnal zpátky

a lovil v koších na ostatky,

stejně by dnes už nepoznal

ty stránky z deníku (tak dávno ztraceného):

nějaké… „miloval“…

nějaké… „ona jeho“…

IV

Běsi

Zab mě třeba, stopa všecka

ztracena — a cesta s ní!

Běs nás vodí dokolečka,

po polích nás prohání…

Jen tráva tu teď řinčí budoucností,

je plná z oken vyházených budíků.

A pod ní všechno — páteře i kosti,

pod ní ten sladký půlrok úniku.

Zase z nich ze všech budou vegetariáni,

změří si tlak a svinou korouhev,

přehlédnem detail, že jak třísky z dlaní

trčí jim dnešní, předvčerejší krev.

Vidím je zítra: v šeru tajdův stór

ucudní pravdu. CHVÍLI BYLA NAHÁ.

Zas pro nás přijdou, hnát nás pod prapor,

na který jsem jim nepřísahal.

(Praha, 25. srpna 1968)

Předplatné

Smrt přijde dřív než nakonec.

Před koncem rolí, koncem vět.

Má abonmá. Jak lakomec,

zač platí, to chce uvidět.

Ne nakonec, smrt přijde dřív,

než zhasne rampa, zpustne sál,

pro toho, kdo si na ni pliv,

i kdo ji tajně miloval,

ač vystrkoval na odiv,

jak moc a zrovna teď je živ.

Smrt, to je divák z prvních řad.

Ta nectí řády, odznaky.

Přijde nám s textem zrýmovat

scénické poznámky.

(18. března 1977)

Svítáníčko

„Vstávej, tak vstávej! Život čeká!

Na stole cukr, konvička…

Že ho mám poslat pryč a někam?

Déšť ze skla… Tobě nezatéká

až pod řasy a pod víčka?

Svítá, je světlo. Den jak z Poupat.

Z čítanek pro souložníky…

Volá nás, chce nás, chce nás houpat,

nás doupňáky, dva ptáky z doupat

noci a černé kroniky…“

„To světlo, to nás pohltí.

Mě — jak jsem krásná. Tvoje básně.

Umřeme v něm. I po smrti

se ale budem budit časně.“

(3. července 1977)

Zlatý skalp

Na prvním jezu ztratil pádlo,

utopil lásku, loď i dům.

Kdes byla? Namáčelas prádlo,

vařilas oběd zedníkům.

Pak sypal ptáčkům srdce z urny…

Ať si ti ptáčci užijí!

Kdes byla? Vymetalas kurník

pod bílým oknem s fuchsií.

Nač čekal? Na pláč bledých snímků,

že za zdí puberty je nic?

Kdes byla? Zajíždělas simcu,

trn v oku městských klekánic.

A on v těch dveřích tenkrát sklap

jen zlatý skalp, tvůj zlatý skalp!

(3. července 1977)

Spolužáci

Co já mám společného s dětstvím?

Co já vím, kde jsou… Jsou? Já nevím.

Tankují u pump, drží stráž

u kariér… Jak vernisáž

zítřejších uren. Co mě láká

svítit si, kde je tma a dálka?

Ta těla z lásky osiřelá

jsou pro mne dál ta krásná těla,

těla mých svědků… Sladká, tamta,

dívky jak signál, dívky tamtam,

fotři zas rychlí sprinteři…

Zas je nám všechno pro legraci,

zamkli nás tu, jsme poškoláci

a přijdem pozdě k večeři.

(14. září 1977)

Aféra Ofěra

Ten příští mrtvý na to nevypadá.

Ani bys neřek, že je na tom zle.

Má jenom nějak zkulacená záda

a na svět mžourá trochu olezle.

Pak zavolá a chce jít něco vypít…

„Přiveď tu kočku s tou blond parukou!“

Pochechtává se, udá dva tři vtipy

i s pětiletou prošlou zárukou…

Památná lásko, já tě znám:

tvůj kabát visí z každé skoby,

tvůj špacír vede mezi hroby.

Lepší být ve dvou nežli sám,

lepší být s tebou, než ti dám

dárečkem hlavu …do plynové trouby.

Památce Jiřího Pištory

(9. listopadu 1977)

Marnost

Vozil jsem vatu po mostech,

štípal jsem deštník na topení,

hnil po krechtech, spal v kompostech,

měl třesavku z té… jedné ženy,

luštil jsem lásku jako runy,

jak mušincové masory,

záviděl Botvinnikům trůny,

smaltoval staré kastroly,

přežil jsem, že mě nechtěl fakan,

kloktal jsem krev i hypermangan,

nešel jsem na faru pást ovce

a kašlal na ty ve Strakovce,

klepal jsem na zeď k zazděným…

A otočil se zády k nim.

(18. prosince 1977)

Goe, and catche a falling starre,

— — — — — —

Tell me, where all past yeares are…

(John Donne)

Ten on, ten já

Plakal… Svět si ho podal zostra

a možná ho i zabije…

Dřív spojenec! Dřív Cosa Nostra,

fratello z jedné mafie…

Změnil se v cizí noc a řeč

a on v něm trčí jako terč.

Noc moje. Hvězdy z cizí ruky.

Jako hrst smetí do paruky.

A z cizí ruky brejle, zuby:

protézky uskřinuté hudby.

V baňce té noci zpívá elf,

z hlíny ho nenávidí červ.

A červův hněv a elfův zpěv

mně stejně střádá na rakev.

(2. ledna 1978)

Holubi

Nekonečnem po nebi,

vichrem šedých šiků

vracejí se holubi

do tmy holubníků.

Život je jen okamžik,

jenom rozplynutí

nás všech ve všech ostatních,

dar jim nabídnutý,

krátký přelet křídel, jmen,

v ohni zlaté dříví,

slavnost jen, co do oken

zvenčí na nás civí,

zdálky píseň, zdálky sen,

v dálce holub sivý.

(5. března 1978)

Жизнь ведь тоже только миг,

Только растворенье

Нас самих во всех других

Как бы им в даренье

(Boris Pasternak)

Konec léta

Jen v prvním setu náznak boje.

Ztracená fair play pro playboye.

Ve středu zkazili to léto

jako míč s falší pod raketou.

Nikdo je víc hrát nedonutí,

když klec je pořád na spadnutí…

S řeckými ohni zhaslo léto

i tatíčkovcům se štafetou:

když do ulic vjel po ránu

dar od východních Slovanů…

A stmívá se už navždy k tomu létu

smrtelné zábavy.

Je to jen šeď, šeď předhozená světu

náhradou za barvy.

Ivanu Wernischovi

(5. března 1978)

Slovníkové heslo

Minulost je spací pytel s blechou,

minulost je plecháč popele.

Zatýká v ní jak děravou střechou,

dál tam zatýkají přátele.

Minulost jsou velkoměsta z vlaku,

žádný fěrtoch, žádný sotůrek.

Minulost je smog a v šedém láku

plavem v ní jak hejno okurek.

Minulost je náhrdelník z krabů,

minulost je totem a je tabu,

sál, kde tančí funebráci sambu,

trh, kde čočkou platí kolébku…

Hráli jsme s ní na schovku a babu,

ona ale s námi odklepku.

(7. dubna 1978)

Četba starých novin

„Zbit za trest macechou, že sotva

lezl, dál na ni volal: Mami! Mami!“

„Zdravá a dosud fešná vdova

si přeje — umřít? — s garáží a zájmy…“

„…klíč potom drátem, který protáh

pod dveřmi…“ „…gratis mecheche a pitka

prý v nejlepším, když přivolaná hlídka

zmařila kabrňácký potlach…“

„…i s hodinkami nejspíš holka

u šatny v baru Carioca…“

„Strýc Vilibald už zpátky z Bohnic,

výrazně zlepšen, nejde o nic…“

„Z návštěvy Galavarieté

přivezen k ránu bez varlete!“

Josefu Bruknerovi

(28. května 1983)

Negalantní konverzace

„Ne, neznám… Syn? Tak ne tvůj přítel?“

Vytrať se… „taky verše… ctitel…“

…jak u krejčího, za plentu.

Ty — unavený objevitel

svěžích a slibných talentů…

„Vím od maminky, že vás znala…“

No, znala… Pět let se mnou spala.

„…hlavně už by je neměl mást

sentimentální Fellini…“

„Jo, kapr bude jikry klást

pořád, i do kyseliny…“

„Jitřní zrak…“ „A co na pár piv?“

„Až po vás…“ Přesně, přesně tak:

můj ocas taky prošel dřív

než tvoje hlava… ta až pak…

(30. května 1983)

Samosoud

I

Učte se

Učte se od hrbáčů,

znáte je přece, jak jsou skalní,

jak chtějí donést bez úchylky

ve zdraví hrby do hrobu.

Ti nečekají blahou zvěst,

ti mají starost vždycky jinou

a jinde radost, jinde čest

…tam pod tou ztuhlou vyvřelinou.

Jen pomyšlení spát jim nedá,

že i je zítra srovná věda.

Jsou horliví, jsou zlatoústí

a s dobře školenými gusty

prošli svůj asfalt i svůj klíh.

Znají moc moci — té, co může dát,

že budou rovné přijímat

na křeslech vypodložených.

Vědí, jak vylézt na tribuny,

ze kterých jenom hlava přeční,

vědí, že jako mořské vlny

pohoupá i vzduch pneumatik,

vědí, kde hledat ženy, které…

když se to kdekdo nedoví…

Mají též pochované matky,

jenomže proč k nim chodit zpátky

jinak než s kytkou, hold jim vzdát?

Jaro je bílé, podzim bílý

pro ty, kterým svět obílili

vápnem na stromy do zahrad.

Ti si to vždycky zaonačí.

Vlas v polévce bez řečí snědí

s báječnou chutí k životu.

Jen nebýt zim, kdy dny jsou kratší,

kdy nohy kloužou po náledí

a ztrácejí svou jistotu…

Trpkost však nezná žádný z nich,

z těch našich bratří fyzických.

Od hrbáčů… jsou loajální,

cítí, co zdechlo, kde čpí strach…

Zrovna jako ten orel skalní,

hrdý jen v dětských představách.

Trolejbus

Honem si nastup, než zapadnou

ty dveře na vzduch,

ať odjedeš, ať ujedeš

tomu, co bylo na dluh.

Z úst chlebový a mentolový pach,

z náhodného přitisknutí vztah.

A kdyby vůz ztratil město, jímž projíždí,

kdyby zajel do neznámé krajiny,

nikdy bychom se neshledali

se svými žižkovy, se svými karlíny.

V míjených lékárnách se přebírají v drogách,

o gram se přehmátnout, o gram —

někdo umře a jejich bílé pláště s ním.

Pro nic za nic

vylévá pan Kecálek srdce i zde —

snad to potřebuje k jízdě

s pauzami stejných stanic

jak před spaním knížku, jak po ránu zubní pastu.

Kdyby svět umřel teď, když my jsme ve voze,

snad bychom ještě chvíli

žili,

muži nuceni zamilovat se do zde přítomných žen,

ženy do zde přítomných mužů,

třeba do toho s tou kulatou hlavou —

nebylo by na vybranou.

Kdyby zdraví přestalo být tím, čeho je odjakživa víc,

kdybychom u svých nemocí proseděli déle než u svých lásek

a den se stal čtyřiadvacetihodinovou nepříjemností…

Hle, co se stalo za jízdy ve voze,

hle, jací vystoupili a jací vystupují,

hle, jak se podebraly rány, o kterých nevěděli.

Praní prezervativů

Slzy na konci

neschnou, neroztají,

ale povlávají

tam v tom vodním kraji,

slzy na konci,

slzy jako cit.

Strojem naplakány…

(To nebyl ten hebký

deštík, přivolaný

pršet na kolébky,

na ty, které se nerozhoupou,

na půdách spící v pavoučí…)

A prsty stroupky hladce sloupou,

jenom se trochu namoučí…

Nikdo tu nepláče,

ticho je bez prasklin.

Že nikdo?

Ale ne,

vždycky je nakřápne

nějaká dcera nebo syn.

Až k ránu světlem zakrýváme,

co zahlédli jsme v noci.

— — — — —

Ve vodě s parfémem

a mírně zpěněné

(křídla těch rychle zabitých ptáků

budete škubat léta)

…a mírně zpěněné,

vatička odpluje

jak babí léto…

Ve vodě s parfémem

a mírně zpěněné

máchaní hádci se

zbavují kořání,

ve vodě s parfémem

a mírně zpěněné

ani guma

není doma.

Ve vodě s parfémem

a mírně zpěněné,

v které by zpuchřela

i křídla anděla…

(Až k ránu světlem zakrýváme — — —)

Zkřehlá

jehla

trčí

v srdci.

Jedenáct

Jedenáct

v koverkotu

stoupá na nebesa.

Po záhonech ocelových schodů.

Odpoledne se láme,

fotografové přišli

na poslední chvíli.

Odlétají nám,

bozi konverzací,

kamery vzhlédly

…k těm, kterým zůstala šance

na rovnou hru.

Ale ti druzí…

těm osud nepřál,

těm se to nepoštěstí —

rozpálení,

polití potem,

se strništěm ve tvářích,

dál zápolí s motory, s pluhy

v začarovaných kruzích.

Poledne se přehouplo,

blíží se večer, už už s tím praštit,

ale naděje na únik

se odsunula do příštího století.

Jedenáct živých

prolomilo kruhy

díky kličkám, přesné mušce,

vytrénovanému dechu.

Vrhnou se

po míči, podobném prsu

a hlavě, která musí padnout,

zatímco tamti si sednou

kolem ukecaných beden.

Pokojská v hotelu

vyvolené země

zkoumá karafy proti světlu

a staví je na noční stolky.

Správce hřiště

stahuje na trakaři provazem

trávu z hrací plochy,

než ji odveze králíkům a koze.

— — — — —

Fotografové poklekli.

Modly. Modlitby kamer.

Jedenáct v koverkotu

odhalilo liliové chrupy

poslední vlně podvečerního světla,

která k nim běží letištní travou.

Soumrak ze stráně nad Radotínem

Nebe přečmárané šmouhami

žraločích tryskáčů,

na kterém orlům

létat nedaří se,

nebe před námi a za námi,

kam hvězdám nechce se,

kde mraky rostou

jak na chlebě plíseň.

Tady nevzdání či vzdání

je otázkou několika let,

co bylo rovné,

už se zauzlilo —

a díry jsou tu štupovány

bavlnkou z vlasů tvé lásky,

anebo také

z vlasů tvé matky

— bavlnkou bílou.

Sedmnáct hodin. Pták za ptákem

si zvyká chodit. Našlapuje

opatrně století i den,

kterýkoli a jediný.

Listonoš, spěchající soumrakem

od posledního dopisu,

pohrává si s ohněm dějin

celé země i pevniny.

Vlny jezera ve Slapech

převalují se netečně

nad korunami stromů,

nad zápražími, nad kamnovci,

ze kterých vyrazil už mech.

Chladnoucím žárovištěm obzoru

potácí se čest a hrdost mužů

jak prchající Slavníkovci.

Brzo podávají večeři

v nemocničních sálech.

Pak dlouhá noc —

světla a mouchy na stropě.

Rez ukládá se v páteři

a všude. Na nebi voda

už čeká. Za chvíli začne pršet

na tomto setmělém místě

hluboko v Evropě.

Lynč

V zájezdních hospodách

a o desáté ráno,

kdy závozníci přetřásají vše,

je ještě spousta mužů mezi muži,

od uhlí, oleje

svědivé šaty,

od uhlí, oleje

řinčivé řeči;

je ještě spousta mužů mezi muži

a znají zemi nazpaměť.

Žen jako listí,

brzo začne padat.

„Přijď, přijď až zejtra,

večír mám co dělat,

celej den zlobí,

spojka proklouzává.“

Žen jako listí;

silnice mává stromy jako žezly,

ve tři už pálí patro i čípek,

kterou si, kterou

žluto-rudou šálu

na krk uvázat;

silnice mává stromy jako žezly,

pod plachtou všecko, co jsme nerozvezli.

Usychá, roste

na plících, žebrech

zlámaný strom

a spravený drátem.

Žen jako listí:

je ještě spousta mužů mezi muži

a každé ráno stahují si

zápěstí koženým páskem,

aby víc uzvedli,

aby tě uzvedli,

váho a tího.

Lehoučká lehká

jak pápěří

láska.

Ostruhy pod bílými stropy,

ve výši koňského hřbetu,

ve výši sedla

čistý žlutý samet,

ostruhy pod bílými stropy,

gynekologické křeslo,

muž nad mou tváří.

Bude se všecko

znovu opakovat?

Muž nad mou tváří,

kde jste, milované boky?

V kopřivách chodí

a u ohrad zpívá

muž nad mou tváří.

Nejspíš už nejsou hvězdy

nad bílými stropy,

světlo chladné jak říjnová voda,

kde jste, milované boky,

světlo tam uvnitř — to nechladí, sálá.

Ve čtvrté třídě

mi zmačkal

kuře z plastelíny,

přiškvařil copy,

navztek škrábal zeď.

Je ještě spousta mužů mezi muži.

„Přestaňte, už to dál nechci,

jako když nehty škrábou zeď,

přestaňte, prvně, no jo, prvně,

muž nad mou tváří,

muž nad mým klínem,

zhasněte, nechci nic vidět,

prvně, no jo, prvně…“

To je taky křeč,

váho a tího.

Lehoučká lehká

jak pápěří

láska.

Žen jako listí,

brzo začne padat,

povolání líp nejmenovat,

sotva jim otrne, už se zas chlubí:

„Frajer,

na spojce houpal

pětitunu v kopci,

ani nahoru, ani dolů,

stála a řvala… “

Jakož i my

držíme a řveme.

Silnice mává stromy jako žezly,

pod plachtou všecko, co jsme nerozvezli.

Je ještě spousta mužů mezi muži.

Dát k sobě všecko,

co k sobě patří:

roztává dehet,

chumelí peří.

Zavlhne kůže,

na ruku jde nám,

co k sobě patří:

dehet a peří.

Teď pomalu usínat,

teď pomalu tišit;

celý život chodit v tomhle snu

a jednou umřít

v téhle špíně?

Usychá, roste

na plících, žebrech

zlámaný strom

a spravený drátem.

Korejci v Praze

Antracit vlasů. Tváře

ražené ze zlata žloutenek.

V kamenných kanálech ulic kanáří slunce.

Žaludky naruby, to jsou ty vnitřnosti,

nad nimiž auguři stojí do pozdních večerních hodin

a čtou z nich oblačnost, vítr, směr plaveb

za rounem fatálních Kolchid.

A Vitruvius, který neznal bambus,

dobrý tak na rybářský prut,

netušil nikdy, kdo komu nakonec prodá

evropský, do hvězdných ansámblů vsazený dům.

Jen Priapus u silnic ždímá a natřásá úd.

Z korábů, o které dbal jejich kompas,

v sukních, střižených ženám a kněžím,

vystoupily misie na asijský břeh

s biblí v kovu, s němčinou na jazyku.

Je to sto let

za stálého střídání planet.

V otáčivých křeslech na principu šroubu,

před zrcadly mrtvých Benátčanů,

pod matným ostřím solingenských nůžek —

končí ty řídké tuhé žíně

na prknech podlahy,

na prknech z karpatských lesů.

Antracit vlasů. Tváře

ražené ze zlata žloutenek.

V kamenných kanálech ulic kanáří slunce.

Hvězda štěstí, hvězda intimního styku,

maso pod sedlem kočovných nájezdníků.

Stezky stehen: až sem sledována.

Nic než jistota smrti. Nic jiného, nic.

Tělo dívky vydá tůň Starého Města.

A je to láska. K pachu čerstvé stopy.

Cihly hvězd, vymleté z nehybných souhvězdí.

Dějiny světa, pro ně bez potopy,

dějiny o rýži, dějiny velkých zdí.

Šedá rtuť moří, po kterých bloudí

přízraky spálených obchodních lodí,

detaily bez data, detaily sněti,

nevzniklá vědomí pryč daných dětí…

A jak se šeří v univerzitních aulách,

jak za tmy šlehá plamen u vysokých pecí —

zítřejší osud se vyrval prorokům z rukou

a toulá se v malých, vymřelých městech,

toulá se s důchodci, s poškoláky, se psy —

Vlasy jak antracit. Tváře

ražené ze zlata žloutenek.

V kamenných kanálech ulic kanáří slunce.

Černá višeň

Černá višeň roztává v couvajícím světle,

plody jak malé hlavy zemřelých rodu,

na zahradě domu, odkud odešli nejdřív oni dva

a po dvou návratech i já,

kde křičící kavky od zapečetěných dveří

honí pryč horečná budoucí zima.

V lahvích šípkového, zaražených v písku,

rmut usedá, domácí líh se pročišťuje.

Plotem prostrčené latě větru

obkládají na podzim ten dům,

jiní dva tam obětují večer —

on svým papírům, ona svým kompotům.

Eternitově šedé, utopické nebe,

neslyšně osídlené sněhem.

Za měsíc pukne po půlnoci do zimy a začne padat.

(Jak peří z rozpáraných sypků.)

Život se pořád čistí, projasňuje se v lahvích,

i nepatrná sestra v hřbitovní hlíně je čistší,

to jen porcelánová hruška nad hlavou dozrála k utržení.

Řekli jim, že se štěpařit naučí za rok,

jenže utonou v roubech, vosku a lýku — a v tom není vtip.

A odkud vědí, že je nikdy nevzbudí návštěva,

co zvoní tisíckrát dlouze, ještě za tmy, hned po páté ráno?

Vře voda v kotli na sobotní špínu,

hladina van stoupá v dutém rachotu

naplno roztočených kohoutů,

mýdla jsou spařená, kartáče se ježí,

šunkově růžoví vstupují do koupelí,

v nitkovém pískotu zadřených průdušek,

v poutech žil, které se v pravých úhlech

modře vyhouply na povrch oblých těl.

Na skruži zítra mléčný, popraskaný led.

(Jak skelné třísky na obrazech, vymáčknutých z rámů.)

U lampy ještě nespravili šňůru.

Krátké spojení přirazí hovor mezi dveřmi,

v přetopeném pokoji se ztuha rozpoutává

nahé plížení z pohovky na pohovku,

kniha včas nedaná stranou to zaplatí vazbou,

radiátor šlehá do tmy jak bílý hořící keř, promlouvá pravdu,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Básně a povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.