Dial A for Aunties

Copyright © PT Karya Hippo Makmur, 2021

Translation © Alžběta Komrsková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-047-3

Pro mámu a tátu,

kteří by mi rozhodně pomohli

schovat mrtvolu.

Milí čtenáři,

děkuji vám, že jste si vybrali Čtyři tetičky a jednu vraždu. Tato kniha je milostným dopisem mé rodině — neuvěřitelně početné skupině lidí s dlouhou minulostí plnou stěhování. Všichni mí prarodiče odešli v letech 1920 a 1930 z Číny do Indonésie. Jakmile dorazili do Indonésie, změnili svá čínská jména na indonéská, aby se vyhnuli xenofobii. Z příjmení Chen se stalo Sutanto, z Ho Wijaya. Plně se integrovali do indonéské společnosti a stejně tak jejich potomci. Mateřským jazykem mých rodičů tak byla indonéština a jejich druhým jazykem čínština.

Co se týká mé generace, rodiče nás poslali do Singapuru, abychom utekli před protesty, které se odehrávaly v devadesátých letech — indonéské útoky na čínskou populaci. Dnes je Indonésie naštěstí úžasně rozmanitou zemí, a to jak z hlediska rasy, tak náboženství, a my si užíváme svobody, kterou naši rodiče neměli. V Singapuru jsme se já i mí bratranci rychle naučili anglicky a brzy angličtinu začali používat jako náš první jazyk. Když nás navštívili rodiče, měli jsme problém se dorozumět.

Výsledkem neustálého stěhování je mišmaš jazyků. Technicky vzato je moje rodina trilingvní, ale každým z těchto tří jazyků mluvíme svým způsobem lámaně. Nejvíce sebevědomá jsem v angličtině, poté v čínštině, jelikož jsem deset let studovala v Singapuru, a nakonec v indonéštině. Moji rodiče mluví plynně indonésky a čínsky a lámaně anglicky. Když mluvíme spolu, všechny věty jsou kostrbaté a neobratné a často se nám nedaří sdělit to, co bychom chtěli. To je cena, jakou mí rodiče zaplatili za moje a bratrovo bezpečí.

Některé z tetiček v této knize mluví lámaně, stejně jako generace mých rodičů. Jejich jazykové schopnosti však neodrážejí jejich inteligenci, jako spíše to, co pro nás obětovali. Jsem si dobře vědoma toho, že balancuji na tenké hraně mezi autentičností a stereotypem, avšak doufám, že právě z těch se této knize podaří vymanit. Rozhodně nereprezentuje asijskou komunitu jako takovou; žádná kniha nemůže v žádném případě reprezentovat tak obrovskou skupinu jednotlivců.

Doufám, že vás tato kniha nechá nahlédnout za oponu zuřivé lásky, se kterou mě má rodina vychovala a která nás až do dnešního dne ochraňuje.

Jesse

Prolog

Před osmi lety

Moje rodina je prokletá. Kletba nás pronásleduje už z Číny, kde jí padl za oběť můj pradědeček (na farmě během bizarní nehody, která zahrnovala březí prasnici a nešikovně umístěné hrábě), až do Indonésie, kde si vyžádala život mého dědečka (mozková mrtvice ve věku třiceti let, což sice není tak dramatické jako skon pradědy, ale pořád dost znepokojivé). Moje máma a tetičky usoudily, že na Západ je čínská kletba pronásledovat nebude, a jakmile se všechny provdaly, přestěhovaly se do města San Gabriel v Kalifornii. Kletba si je však nejenom našla, ale navíc zmutovala. Místo toho, aby muže v naší rodině zabíjela, nutila je odejít, což je mnohem horší. Děda z tátovy strany, Yeye, sice zemřel, ale babičku Nainai milovat nepřestal. Jako první odešel Velký strýc. Hned po něm Druhý strýc a pak — pak můj otec, který odešel bez jediného slova uprostřed noci. Prostě se zvedl a zmizel jako duch. Jednoho rána jsem se probudila, zeptala se, kde je, a máma přede mě vrazila misku rýžové kaše a řekla: „Jez.“ V tu chvíli jsem věděla, že nám kletba vzala i jeho. Všichni mí bratranci po maturitě taky odešli, jelikož si namísto naprosto dostačujících škol v Kalifornii vybrali univerzity v New Yorku nebo Pensylvánii.

„Ach, ty máš tááákové štěstí, Nat,“ prohlásí Velká teta v den, kdy moje máma oznámí, že jsem si podala přihlášku na osm škol a všechny jsou v Kalifornii. Nejvzdálenější je Berkeley a i kvůli té jsme se tisíckrát pohádaly. Ma si myslí, že cokoliv dál než univerzita v Irvine je moc daleko. Nebude se u mě moct stavovat, kdy ji napadne, aby mi uklidila pokoj a sekýrovala mé spolubydlící, že mají chodit brzo spát a pít hodně vody. Syn Velké tety, Hendra, studuje v Bostonu a ignoruje 99,999 procenta jejích telefonátů. Zbývající tisícina procenta zahrnuje případy, kdy mu dojdou peníze a chce, aby mu nějaké poslala.

„Och, takové štěstí,“ přizvukuje Druhá teta a se smutným úsměvem se poklepe po hrudi. Nejspíš myslí na mého bratrance Nikkyho ve Filadelfii, který nevolá nikdy a domů se vrací jednou za rok. Její druhý syn Axel je v New Yorku. Naposledy jsem ho viděla před dvěma lety, kdy se odstěhoval. „Konečně,“ řekl. „Až budeš na řadě ty, Meddy, odleť co nejdál a neohlížej se.“ „Dcery tě nikdy neopustí. Dívka je opravdové požehnání,“ říká Druhá teta. Natáhne ruku a štípne mě do tváře.

Čtvrtá teta zabručí a pokračuje v loupání nasolených pražených dýňových semínek. Ma je její úhlavní nepřítelkyně, a tak by se raději udusila dýňovým semínkem, než aby přiznala, že Ma měla ze sester největší štěstí. Když se však Ma nedívá, střelí po mně pohledem a mrkne. Jsem na tebe hrdá, děvče.

Chabě se usměju. Tak trochu jsem totiž Ma lhala. Podala jsem si sice přihlášky na osm škol v Kalifornii, ale kromě toho jsem poslala přihlášku ještě na devátou. Nevím, proč jsem to udělala; není šance, že by mě vzali, a jak bych si navíc mohla dovolit zaplatit to přemrštěné školné?

O pár měsíců později v ruce držím dopis o přijetí a zírám, zírám a…

Zmuchlám ho. Vyhodím ho do koše. Nejsem jako mí bratranci. Nejsem jako můj otec a strýcové. Já prostě nemůžu opustit svou rodinu. Hlavně mámu. Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že mě kletba přeskočí. Až mě za pár let opustí můj budoucí manžel, Ma a tety budou jediná rodina, která mi zbude. A tak jim řeknu, že jdu na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles. Ma brečí. Tetičky (dokonce i Čtvrtá teta) se s radostným výskáním seběhnou a objímají mě, poplácávají mě po tvářích a lamentují nad tím, že nemají dcery.

„Máš takové štěstí,“ opakuje Velká teta mámě už asi pomilionté. „Zůstane s tebou navždy. Nikdy nebudeš sama.“

Je to pravda? Jsem odsouzená s nimi navždy zůstat jen proto, že jako jediná nemám to srdce odejít? Zatímco mě obskakují, nutím se k úsměvu a poslušně přikyvuju a snažím se těšit na zbytek svého života stráveného pod jednou střechou s mámou a tetami.

Část I.

Dívka potkává chlapce

(Možná to bude láska na první pohled a možná někdo zemře. Uvidíme.)

1

Současnost

Zhluboka se nadechnu a otevřu lítačky. Ven se vyvalí hluk, kakofonie čínštiny a kantonštiny, a já ukročím stranou, aby Ma mohla vejít jako první. Není za tím jen slušnost — teda ta taky, ale hlavně zdravý rozum. Ma vyrostla v jakartské čínské čtvrti, což je místo, které přetéká lidmi, a tak moc dobře ví, jak se prodrat davem. Jakýmkoliv davem. Pokud bych šla jako první já, byla bych samé: „Promiňte — ach, omlouvám se, ah yi — ehm, mohla bych jen — mám rezervaci…“ Můj hlas by v tom kraválu byl sotva slyšet a zůstaly bychom navěky trčet před restaurací. Nebo alespoň do chvíle, než by kolem druhé hodiny šílenství knedlíčků dim sum trochu opadlo.

Právě teď si však Ma razí cestu mezi rodinami čekajícími na svůj stůl, a pokud bych se jí pevně nedržela za paži jako tříleté dítě, už bych ji dávno ztratila. Ani se neobtěžuje zastavit u recepce. Nakráčí dovnitř, jako by jí to tam celé patřilo, a ostřížím zrakem prohledává rozlehlou jídelnu.

Jak jen mám popsat chaos panující v restauraci zaměřující se na čínské knedlíčky v samotném srdci San Gabriel v jedenáct hodin dopoledne? Místnost vyplňuje téměř sto kulatých stolů a u každého sedí jiná rodina, v mnoha případech tři až čtyři generace příbuzných — téměř u každého stolu je usazená prošedivělá, vrásčitá babička na hlídání, Ah Ma, s baculatým batoletem na klíně. Servírky tlačí mezi stoly vozíky s jídlem, ale pokud je oslovíte titulem „servírka“, nikdy u vás nezastaví. Když vás míjí, musíte použít výraz ah yi — tetička — a freneticky mávat, dokud si vás nevšimne. A jakmile u vás zastaví, zákazníci se na ni slétnou jako supi a začnou bojovat o obsah bambusových napařovacích hrnců na vozících. Lidé křičí, ptají se na krevetové knedlíčky a lotosové závitky, a ah yi hledá požadované jídlo v hlubinách vozíku.

Moje čínština nestojí za nic a kantonštinu neovládám prakticky vůbec. Ma a tetičky se mi často snaží pomoct tím, že na mě mluví buď čínsky, nebo indonésky, ale brzy to zase vzdají a vrátí se k angličtině, protože rozumím asi tak polovině toho, co říkají. Jejich angličtina je sice trochu kostrbatá, ale pořád zatraceně lepší než moje čínština nebo indonéština. Je to taky další z důvodů, proč mi připadá objednávání jídla v restauraci dim sum tak těžké. Když si mě ah yi konečně všimne a pochopí mou objednávku, jsou skoro vždycky všechny dobroty už dávno pryč. Zbývají už jen samé nudné věci jako těstovité vegetariánské knedlíčky nebo čínské zelí dušené v páře.

Ale dnes, ach, dnes je dobrý den. Zvládnu ukořistit dva talíře knedlíčků har gow, což Velká teta jistě ocení, a dokonce získám lop cheung bao, čínské párky v těstíčku. Díky tomu to martyrium pravidelné týdenní návštěvy dim sum restaurace skoro stojí za to.

Když ah yi položí doprostřed stolu bambusové napařováky, Velká teta souhlasně přikývne a já ucítím téměř neodolatelnou touhu se hrdě poplácat po rameni. Získala jsem krevetové knedlíčky! Já!

„Hezky se najez, Meddy. Ať máš na zítra sílu,“ řekne Velká teta čínsky, a zatímco všem pečlivě rozdávám knedlíčky a nalévám čaj, pleskne mi na talíř dvě dušená vepřová žebra. Druhá teta rozkrojí velké vepřové knedlíčky a každému dá na talíř po jedné polovině. Stůl je kulatý, a jídlo je tedy v dosahu každého strávníka, ale při společném obědě čínské rodiny je nutné se navzájem obsluhovat, jelikož tím dáváme najevo lásku a respekt. To znamená, že se nad stolem musíme ohánět tak, abychom k sobě přitáhli co nejvíce pozornosti. Jaký má smysl dávat Velké tetě největší knedlíček, když si toho nikdo nevšimne?

„Děkuji, Velká teto,“ řeknu spořádaně a položím jí na talíř šťavnatý krevetový knedlíček. Ať už na mě rodina mluví v jakémkoliv jazyce, vždy odpovídám anglicky, jelikož moje lámaná indonéština a čínština zvedají Druhé tetě tlak. „Ty bys taky měla víc jíst. Všechny na tebe zítra spoléháme. A tady máš ty, Druhá teto.“ Druhý největší knedlíček putuje na talíř Druhé tety. Třetí největší skončí u Čtvrté tety a ten poslední dostane Ma. To ukazuje, že mě Ma dobře vychovala a naučila mě klást potřeby druhých před ty naše.

Velká teta mávne nad těmi otřepanými frázemi rukou ověšenou šperky. „Všechny na sebe spoléháme navzájem.“ Hlavy s vlasy načesanými do objemných účesů souhlasně přikývnou. Čtvrtá teta má vlasy ze všech nejobjemnější, na což si mi Ma stěžuje vždycky, když jsme spolu samy.

„Ona musí být vždycky střevem pozornosti,“ prohlásila jednou, což bylo stejnou měrou šokující a směšné. Když jsem se zeptala, kde tu frázi slyšela, tvrdila, že od naší sousedky, tetičky Liying. To je sice velká lež, ale žiju s Ma už dvacet šest let a vím, že nemá cenu se s ní hádat. Jednoduše jsem jí odpověděla, že se říká středem pozornosti, ne střevem pozornosti, a ona přikývla a zamumlala: „Středem… jako středa!“ Pak se vrátila ke krájení jarní cibulky.

„Tak,“ řekne Velká teta a tleskne. Všichni se narovnají. Velká teta je o deset let starší než Druhá teta a v podstatě vychovala všechny své sestry, zatímco babička Nainai chodila do práce. „Vlasy a make-up?“

Druhá teta přikývne, vytáhne mobil a nasadí si brýle. Ukazováčkem poklepe na displej a zamumlá: „Apa ya, jméno té aplikace — Meddy říkala, že na ní mám najít účesy. Pin-cosi.“

„Pinterest,“ ozvu se. „Pomůžu ti ji najít…“

Velká teta po mně střelí přísným pohledem a já se přikrčím. „Ne, Meddy. Nesmíš jí pomáhat. Pokud Druhá teta tu aplikaci nedokáže najít zítra, až bude s nevěstou, dozajista ztratíme tvář. Musíme být profesionální,“ řekne. Nebo si aspoň myslím, že to řekla. Mluví tak rychle, že sotva stačím držet krok, ale rozhodně jsem slyšela čínský výraz pro „ztratit tvář“ — to je její oblíbená fráze.

Druhá teta našpulí rty a v levé tváři jí lehce zacuká. Stejně jako Čtvrtá teta vytáčí do běla Ma, i mezi Druhou a Velkou tetou často panují neshody. Neptejte se mě proč; možná to má co do činění s tím, že jsou ze sester nejstarší. Možná to je něčím v jejich komplikované minulosti. V mámině rodině se odehrála spoustu dramat, hlavně na Jakartě. Během let jsem o tom nějaké střípky a útržky zaslechla, hlavně od Ma.

„Ha!“ vyjekne vítězoslavně Druhá teta a ožene se mobilem s otevřeným Pinterestem, jako by to byl meč, který právě vyrvala ze skály. „Mám to. Tohle je styl, který si nevěsta vybrala. Trénovala jsem na Meddy a vypadalo to úžasně.“ Otočí se ke mně a přejde do angličtiny. „Meddy, máš foto účesu?“

„Mám,“ řeknu a rychle vytáhnu mobil. Najdu fotku, o které mluví, a Druhá teta podrží telefony tak, abychom si mohly prohlédnout obě fotografie vedle sebe.

„No tedy,“ řekne Ma. „Je to opravdu podobné té modelce! Dobrá práce, Er Jie.“

Druhá teta jí věnuje vřelý úsměv.

Čtvrtá teta přikývne a anglicky řekne: „Ano, jsou téměř identické. Jak působivé.“ Ze všech sester ovládá angličtinu nejlépe, což je další z věcí, které jí Ma jednoduše nedokáže odpustit, přestože ona sama mluví anglicky lépe než její starší sestry. Ma trvá na tom, že si Čtvrtá teta libuje v používání složitých slov (tedy slov, která mají více než dvě slabiky), jen aby Ma popíchla. Myslím, že v tom má nejspíš pravdu, ale je to jen další z věcí, které se nikdy nedozvíme.

„Na asijských vlasech se ta vlna pěkně neukáže,“ prohlásí Velká teta. To, že mluví anglicky, znamená, že je ta výtka částečně mířena na mě. Útroby mi sevře provinilost, přestože to není ani zdaleka má chyba. „Proč jsi vybrala blonďatý účes?“

Druhá teta se zamračí. „Já nevybrala. Nevěsta vybrala. Zákazník vždycky pravdu, pamatuješ?“ Nabodne knedlíček a zuřivě se do něj zakousne.

„Hmm,“ povzdechne si Velká teta. „Měla jí říct, že na asijských vlasech vypadá to jinak než na blonďatých. Ale,“ dodá, když vidí, že Druhá teta co nevidět vybouchne vzteky, „to nevadí. Přisuneme se k dalším…“

„Přesuneme,“ ozve se Čtvrtá teta.

„Co?“ zeptá se Velká teta.

„Přesuneme, ne přisuneme. Přisouvá se židle ke stolu.“

„Dobře. Přesuneme se k dalším záležitostem.“ Velká teta se na Čtvrtou tetu usměje a ta se rozzáří jako malé dítě. Ma říká, že Velká teta má Čtvrtou tetu nejraději, protože je benjamínkem rodiny a v dětství byla tak přítulná, že si okamžitě získala tetino srdce.

„Vyrvala jí ho přímo z hrudi,“ stěžuje si Ma často. Nikdy jsem se neobtěžovala s dotazem, jestli náhodou až do narození Čtvrté tety nebyla jakožto druhá nejmladší sestra oblíbenkyní Velké tety právě ona.

„Květiny?“ zeptá se Velká teta už opět čínsky. Trochu se uvolním.

Ma se narovná v zádech. „O všechno jsem se postarala. Lilie, růže, pivoňky. Ah Guan je odveze na ostrov hned ráno.“

Mluví o soukromém ostrově Santa Lucia u jihokalifornského pobřeží, který se může chlubit nedotčenými zlatavými plážemi, dramatickými útesy a momentálně i tím nejluxusnějším a nejexkluzivnějším letoviskem na světě jménem Ayana Lucia. Zítra začíná víkendový svatební spektákl Jacqueline Wijayaové, dcery majitele největší indonéské textilky, a – teď to myslím smrtelně vážně — Toma Cruise.

Sutopa, nutno dodat. Ano, ženich se jmenuje Tom Cruise Sutopo. Ověřila jsem si to. Je to přesně ten druh jména, jaké mají ve zvyku dávat svým dětem Indonésané čínského původu — po někom slavném anebo po známé značce (mám bratrance jménem Gucci, který se v okamžiku, kdy mu to dovolil zákon, odstěhoval opravdu hodně daleko), případně zkomoleninu populárního západního jména. To je také můj případ: Meddelin. Původně jsem měla být Madeleine. V dospívání mi bratranci říkali Práskačka z Medellínu. To je mimo jiné důvod, proč nikdy nežaluju a nepletu se do cizích záležitostí. Tohle a taky fakt, že moje matka a tety to dělají za celou rodinu.

Každopádně, rodiče Toma Cruise Sutopa vlastní… něco. Něco obrovského. Plantáž palem olejných, uhelné doly, něco takového. Takže jde o svatbu mezi dvěma rodinami miliardářů v nově postaveném letovisku, což je důvod, proč je Velká teta i my ostatní tak nervózní. Nemám nejmenší tušení, jak se nám podařilo získat takové klienty. No, vlastně mám. Manžel Čtvrté tety je — a snad to nepopletu — bratr tchána Jacquelinina bratrance. Takže jsme v podstatě příbuzní. Všechno v čínsko-indonéské kultuře takhle funguje; každý je nějak spřízněný se všemi ostatními a všechny transakce se uskutečňují jen proto, že něčí příbuzný zná bratrance kamaráda někoho jiného.

Čekala jsem, že kýčovité motto naší svatební agentury, na které je Velká teta nanejvýš hrdá — Váš velký den je o krok blíž pod taktovkou Chanových! —, nevěstu s ženichem spíš odradí, ale připadalo jim vtipné. Prohlásili, že je to jen další z důvodů, proč chtějí pro svůj velký den najmout zrovna nás.

Ma básní o tom, jak se jí povedlo sehnat ty nejvzácnější květiny. „Květinová výzdoba bude vypadat naprosto — jak to řekneš anglicky, Meddy? Ekskluzově?“

„Chceš říct exkluzivně?“ ozve se Čtvrtá teta a Ma ji probodne tím nejvražednějším ze všech vražedných pohledů.

„Velmi dobře,“ vyhrkne Velká teta, čímž přeruší výměnu radioaktivních pohledů mezi Ma a Čtvrtou tetou. „A jako poslední, hudba, všechno v pořádku?“

Ledový pohled Čtvrté tety se promění v samolibý úsměv. „Samozřejmě, s kapelou jsem zkoušela prakticky několik dní v kuse. Do studia chodily celé zástupy lidí, jen aby si poslechly můj zpěv, víte?“ Existují celkem dvě verze životního příběhu Čtvrté tety. Podle té první byla oslavovaným dětským géniem s hlasem, který noviny popisovaly jako „andělský“ a „národní poklad“. Byla na cestě k nehynoucí slávě, ale musela vše opustit, když se její sestry rozhodly odstěhovat do Kalifornie. Podle druhé verze byla průměrnou zpěvačkou, která prohnaně přesvědčila svou rodinu, aby opustili rodnou zem a přestěhovali se do Kalifornie, jelikož plánovala prorazit v Hollywoodu. První verzi jsem slyšela od Čtvrté tety, druhou od Ma.

„A dort?“ zeptá se Druhá teta a úkosem pohlédne na Velkou tetu. „Musí být dokonalý, ne jako ta příšernost, kterou jsi upekla na svatbu dcery Mochtara Halima.“ Dramaticky si povzdechne. „Nikdo už nemá tvář.“ Hmm, to zní divně. Pomalu si ta slova přehraju v hlavě. Nejspíš řekla, že jsme kvůli Velké tetě všechny ztratily tvář. Opravdu bych měla svou čínštinu trochu oprášit.

Tak či tak, od Druhé tety to byla vyložená podpásovka. Svatba Cheriss Halimové je její oblíbené téma, protože dezert, který si Cheriss vyžádala, byl přímo ďábelsky komplikovaný — převrácený pětipatrový dort, jehož spodní patro mělo být nejmenší a horní naopak největší. Velká teta, která roky pracovala jako vrchní cukrářka v Ritz-Carltonu v Jakartě, pevně věřila, že to dokáže. Něco se ale pokazilo. Nevím co přesně, možná dostatečně nezpevnila podpěrnou strukturu, možná to byl vzhledem k tomu, že se jednalo o plážovou svatbu uprostřed jihokalifornského léta, naprosto nemožný úkol. Ať je to, jak chce, v doprovodu šokovaných výkřiků hostů se obrovitánský dort jako ve zpomaleném záběru naklonil ke straně a následně přistál na jedné z družiček. Bylo to poprvé a naposledy, co jsme se proslavily na internetu, a Druhá teta na ten incident jednoduše nenechá Velkou tetu zapomenout.

Velké tetě se rozšíří chřípí. „Jsem tu jen pro sójovou omáčku.“

Tak teď jsem jí rozhodně nerozuměla. Nakloním se k Ma a zašeptám: „Proč Velká teta mluví o sójové omáčce?“

„Ts,“ sykne Ma. „Proto ti pořád říkám: dávej pozor na lekcích čínštiny! Velká teta říkala, ať si Druhá teta hledí svého.“

„Děkuji, že o mě máš tááákovou starost, meimei,“ protáhne Velká teta. Uf, je vážně naštvaná. Oslovení meimei — sestřička — si šetří na chvíle, kdy chce svým sestrám připomenout, kdo je z nich nejstarší. „Všechno je samozřejmě nachystané. Dort bude v naprostém pořádku; už se o mě prosím nestrachuj.“ Věnuje Druhé tetě úsměv, který můžu popsat jen jako „vražedně sladký“, a obrátí svou pozornost ke mně.

Neklidně poposednu. Velká teta je, jak napovídá její titul, mnohem větší než její sestry. Nejspíš za to může dvacet let na pozici vrchní cukrářky. Umí však svou velikost nosit, je díky ní majestátnější, přesvědčivější. To je také důvod, proč právě ona jedná s potenciálními klienty. Myšlenku, že bych zklamala Ma, sice z duše nenávidím, ale představa, že bych zklamala Velkou tetu, mě občas budí ze spaní. Nejspíš je to důsledek toho, že jsem téměř celý svůj život žila pod jednou střechou s mámou a tetami. S Ma jsme se odstěhovaly asi před rokem, když začal rodinný byznys pravidelně vynášet. Pořád ale bydlíme ve stejné čtvrti, sotva deset minut chůze od ostatních, a já stále na ramenou cítím tíhu všech jejich očekávání a snů. V podstatě mě pohání jen kofein a rodová vina.

Velká teta na mě pohlédne a já se instinktivně narovnám. Nejspíš vycítí, jak jsem ze zítřka nervózní, protože mi věnuje povzbudivý úsměv a přejde kvůli mně do angličtiny. „Meddy, foťák v pořádku? Připravená na velký den?“

Přikývnu. Foťák, náhradní foťák i všech pět objektivů jsem včera zkontrolovala nejméně pětkrát. V rámci příprav na svatbu jsem je před pár týdny poslala do servisu a na vyčištění. Fakt, že na mně leží odpovědnost za dokumentaci pilné práce mé rodiny — patrových dortů Velké tety, komplikovaných účesů a bezchybného líčení Druhé tety, máminých úžasných květinových aranžmá a dynamických vystoupení Čtvrté tety —, z duše nenávidím. Všechno je to na mně. Každou svatbu se snažím zachytit úplně všechno, ale vždycky něco nestihnu. Minule jsem zapomněla vyfotit Čtvrtou tetu z její „dobré strany, na které pořád vypadá na dvacet“, a předminule jsem zase nevyfotila dekoraci na stole číslo sedmnáct, která očividně vypadala naprosto jinak než všechny ostatní.

„Vybavení je v perfektním stavu,“ ujistím je, „a navíc jsem se naučila zpaměti seznam záběrů, které budu potřebovat na naše sociální sítě.“

„Jsi hodná, oddaná dívka, Meddy,“ řekne Velká teta a já se donutím k úsměvu. Ach ano, oddanost rodině, základ asijské výchovy. Co si pamatuju, odjakživa mě učili, že potřeby starších — tedy Ma a tetiček — jsou důležitější než všechno ostatní. To je také důvod, proč jako jediná ze sedmi dětí v mé generaci pracuju v rodinném podniku, přestože chci zoufale dělat něco jiného. Kvůli nim předstírám, že svou práci zbožňuju, včetně povyku a okázalé produkce, ale pomalu to ničí všechno, co jsem kdy na focení milovala. Už měsíce si pohrávám s myšlenkou, že svatební byznys opustím a vrátím se k tomu, co mám na focení opravdu ráda — místo abych fotila jeden snímek za druhým pořád těch stejných věcí, dám si se vším načas, budu zkoušet různé objektivy a osvětlení a úhly. Ne že bych něco z toho mohla někdy říct své rodině.

„Ano, jsi hodná, oddaná dívka,“ zašveholí Ma v indonéštině. Ona i tety mluví plynně jak indonésky, tak čínsky, a libovolně mezi oběma jazyky přecházejí. Široce se usmívá. Sakra. Proč se usmívá? „Proto pro tebe máme překvapení.“

Teď už se na mě culí všechny. Sklouznu na židli o kus níž a knedlíček se mi v puse promění v kámen. „Co se tu teď děje?“ zeptám se a můj hlas zní ještě slaběji, než jak tomu je v přítomnosti mé rodiny obvykle.

Ma prohlásí: „Našla jsem ti dokonalého manžela!“ Ve stejnou chvíli všechny tetičky vykřiknou: „Překvapení!“

Zamrkám. „Pardon, ale cos mi našla?“

„Dokonalého manžela!“ zajásá Ma.

Ohlédnu se přes rameno v očekávání, že spatřím nějakého chlápka, kterého Ma uhnala někde v supermarketu.

„Aiya, není tady, ty hloupá,“ napomene mě Ma.

„Je svázaný v kufru auta?“

„Nevtipkuj, Meddy,“ sykne Velká teta. „Tvoje máma to dělá jen pro tvé dobro.“

Kajícně přikývnu. Možná jsem dospělá, ale stačí jedno pokárání od Velké tety a cítím se jako tříletá. „Omlouvám se, Ma. Ale já ne…“

„Žádné ale,“ řekne Ma. „Proč je pro tebe tak těžké jít na rande? Už jsem se ti snažila dohodit syna strýce Awaie, ale ty jsi mi to nedovolila. Zkoušela jsem tě dát dohromady s mým dodavatelem lilií, Ah Guanem — Ah Guan je velmi pohledný, víš —, ale to jsi taky odmítla. Ani ses s ním nechtěla potkat.“

„Meddy je nejspíš opatrná, protože když ses ji naposled snažila dát dohromady se synem Wanga Zhixianga, ukázalo se, že je, no, ty víš co,“ vloží se do toho Čtvrtá teta.

Ma podrážděně mávne rukou. „Proč mi ho pořád předhazujete? No tak se ukázalo, že je to šílenec. Jak jsem to měla vědět?“

„Kleptoman,“ zamumlám. Ve chvíli, kdy naše rande dospělo ke konci, už mi stihl ukrást z kabelky kosmetickou taštičku a nějakým způsobem i jednu botu. Jasně, byl to mizera, ale tohle se mu musí nechat.

„Sayangku,“ použije Ma indonéský termín pro vyjádření náklonnosti, který si šetří na zvláštní příležitosti, jako byla třeba moje promoce, „ten chlapec je opravdu skvělý. Říkám ti, nikoho lepšího nenajdeš. Je pohledný, hodný a tak chytrý! A taky…“

Ach bože, a je to tady. Poslední hřebíček do rakve. Co to bude tentokrát? S mým štěstím se ukáže, že je to můj bratranec z druhého kolena.

„Je to majitel toho hotelu, ve kterém bude zítřejší svatba!“ vykřikne Čtvrtá teta.

Ma ji probodne pohledem. „Právě jsem to chtěla říct. Co mi skáčeš do řeči?!!“

„Moc ti to trvalo,“ poznamená Čtvrtá teta.

Všechny se na mě otočí s nedočkavými úsměvy na rtech.

„Ehm.“ Odložím hůlky. „Chci říct… Mám za to snad být vděčná? Zní to jako dost velká zodpovědnost. Chcete, abych vám osvěžila vzpomínky na to, jak jsem špatná v randění? Co přesně z toho považujete za dobrý nápad?“

„Á,“ usměje se Ma samolibě. „Já vím, že randění ti moc nejde…“

„To proto, že jsi slušná holka,“ řekne Velká teta loajálně.

Druhá teta přikývne. „Přesně tak, nejsi žádná běhna, to proto ti randění nejde.“

„Tetičko! Můžeš prosím tě přestat urážet ženy?“

Pokrčí rameny, ale není v tom ani špetka kajícnosti.

„Tak či tak,“ řekne Ma, „na tom stejně nezáleží. Nevadí, že nejsi dobrá v randění, protože ten chlapec, och, on je do tebe tak zamilovaný, Meddy! Zná všechny tvé chyby a ví, jak jsi ve skutečnosti neohrabaná, ale říká, že tě kvůli tomu miluje ještě víc!“

„Počkat, počkat,“ zvednu ruce. „Zadrž. Dobře.“ Zhluboka se nadechnu. Je toho na mě nějak moc. „Můžeme se vrátit k angličtině, prosím? Jsem si totiž poměrně jistá, že jsem naprosto všechno špatně pochopila. Zaprvý, odkud zná všechny moje chyby? Jak do prde… Jak to o mně všechno ví, Ma?“

„Potkala ho na internetu!“ vykřikne triumfálně Čtvrtá teta. Hádám, že měla co dělat, aby to tajemství nevyklopila, jelikož celá září nadšením. „Tvá matka šla na internet, na seznamku, a už si s ním několik týdnů píše!“

„Cože?!“ Ach bože, takže v překladu se nic neztratilo. Ona mi vážně našla nějakého cizího chlapa, se kterým mám jít na rande. „Ma, je to pravda?“

„Ano, velmi dobrý nápad, že? Takto se poznáte ještě před první schůzkou, která je dnes večer.“

„Dnes večer?“ vypísknu. „Ale já ho opravdu neznám! Vůbec nic o něm nevím, kromě toho, že si už týdny píše s mou matkou. Páni, tohle je ale vážně psycho, Ma.“

„Proto ti to říkám teď,“ řekne Ma, aniž by hnula brvou. To já mám tak rozpálené tváře, div se mi nerozteče obličej. „Och, je to tak hodný chlapec, chová se ke svým příbuzným opravdu zdvořile.“

„Jak to můžeš vědět?“ Teprve když se mým směrem stočí pohledy strávníků u vedlejšího stolu, uvědomím si, jak nahlas mluvím. A mluvit dostatečně hlasitě na to, aby k sobě člověk přitáhl pozornost v restauraci dim sum uprostřed oběda, je něco nemožného, což jen ilustruje, jak hrozně jsem naštvaná.

„Koupil svým rodičům dům! Honosné sídlo v San Marinu, velmi dobrá lokalita.“

Všechny tři tetičky svorně přikyvují. San Marino je v podstatě svatým grálem mé rodiny — dost blízko k San Gabriel, aby si člověk mohl zaskočit pozdě v noci na tchajwanský bubble tea, ale zároveň dost daleko, aby nežil mezi imigranty. Ma a její sestry sní o San Marinu od chvíle, kdy se sem přistěhovaly.

„A miluje vaření,“ řekne Ma a zabodne do mě pohled. „To je velmi dobré, protože ty to stále neumíš, ať se snažím sebevíc. Jak můžeš být dobrá manželka, když neumíš ani uvařit rýži?“

„Drž se tématu,“ ozve se Čtvrtá teta.

Pro jednou ji Ma poslechne. „Má dva psy. Vždycky jsi chtěla psa. Teď můžeš mít dva! Jsou skvěle vycvičení. Podívej!“ Strčí mi před obličej fotku zlatých retrívrů s lesklou srstí, kteří mají tak dokonale zlatou barvu a perfektní stavbu těla, že vypadají jako vystřižení z časopisu o psech.

„Povídám mu, říkám, ‚Jsem svatební fotografka,‘ a on říká, ‚Páni, to je tak zajímavé!‘ a já říkám…“

„Počkat.“ Chvíli trvá, než ta slova vstřebám. „Ty jsi… Ma. Ty ses na seznamce vydávala za mě?“ Sedím s otevřenou pusou, jako bych zapomněla mrkat a dýchat.

„Samozřejmě!“ prohlásí Druhá teta. „Jak jinak se s někým seznámí? Pokud by mu řekla svůj skutečný věk, padesát šest…“

„Padesát tři,“ opraví ji Ma.

Čtvrtá teta si pohrdavě odfrkne.

„Pokud by napsala svůj skutečný věk, odepsali by jí jen muži jejího věku,“ vysvětlí mi Druhá teta velice pomalu a s povzbudivým úsměvem přikyvuje. „Chápeš? Proto musela předstírat, že je ty.“

Nevím, co na to říct. Co se mi to děje se životem? Zatímco se marně snažím celou situaci pochopit, Ma mě obšťastňuje hlubokomyslnými zprávami, které mi napsal hoteliér Jake. Viděl moje fotky a podle všeho mu připadám „dechberoucí“.

„Máš aspoň nějaký jeho fotky?“

„Řekla jsem mu, ale asi se stydí,“ řekne Ma.

„Víš, že to znamená, že je to podvodník?“ zeptá se Čtvrtá teta.

Ma mávne rukou. „Myslím, že nechce poslat fotky, protože je opravdu pohledný. Chce, aby ses zamilovala do něj, ne do jeho obličeje.“

„Taky je to Tchajwanec, takže dobrá čínština,“ řekne Druhá teta. „Třeba si s ním zlepšíš svoji čínštinu. Když promluvíš čínsky, bolí mě z toho hlava.“

„Promiň,“ zamumlám. Jsem tak vynervovaná ze všeho, co na mě chrlí, že nevím, jak reagovat. „Potřebuju… Můžu se na ty zprávy podívat?“

„Ach, na to není čas,“ řekne Ma. „Věř mi, je to velmi hodný chlapec. Velmi hodný. Jestli nepůjdeš, bude to chyba.“

A k mé vlastní hrůze jim jedna část mě navzdory příšernosti celé té situace dává za pravdu, což zjevně znamená, že už jsem se naprosto zbláznila.

Ale na rande jsem byla naposled…

Minulé léto? Minulý podzim? Panenko skákavá. Vážně už je to tak dlouho? A to ani nemluvím o tom, kdy jsem si naposledy vrzla. Jak mi ráda připomíná moje nejlepší kamarádka Selena: „Holka, musíš někoho dostat dřív, než ti ta věc nadobro zavře krám.“ Pohlédnu si do klína, na tu „věc“. Proč prostě Selena nemůže říct „vagína“? Nezavřeš krám, že ne?

Super, právě jsem si začala povídat s vlastní vagínou. Možná má Ma pravdu. Zoufale potřebuju jít na rande. A co záleží na tom, že jsem k němu přišla tím nejdivnějším a nejtrapnějším způsobem?

„Musíš jít,“ řekne Ma, která si není vědoma toho, že jsem mezitím potichu přesvědčila samu sebe — a svou vagínu —
k souhlasu.

„Nesmíš zrušit,“ řekne Velká teta. „Zrušení na poslední chvíli velká urážka, víš.“

„Opravdu velká,“ přizvukuje Druhá teta. „Ale my víme, že to neuděláš. Jsi slušná dívka.“

„Ohrozila bys celou svatbu,“ ozve se Čtvrtá teta. „Musíš jít a být sama sebou. Jistě se do tebe zamiluje.“

Zírám na svou matku a tety. Oplácejí mi pohled a s úsměvem přikyvují, jako kočky, které zahnaly myš do kouta.

„No dobře.“ Povzdechnu si. „Řekněte mi všechno, co potřebuju o svým dnešním rande vědět.“

2

Druhák, před sedmi lety

„Neříkej mi, že si tam dáš nakrájenej párek a kimči,“ řeknu a nakrčím nos.

„No jasně, ty si tam můžeš dát tu pandí věc, a já bych si tam nemohl přihodit párek a kimči?“ prohlásí Nathan a zamíchá své bizarní těsto na hrníčkový dortík.

„Pandán je regulérní příchuť dortu, ty neandrtálče. Jakej dortík v sobě má párek a kimči?“

„Ten nejlepší,“ řekne Nathan nonšalantně. „Moc dobře víš, že ten můj se na rozdíl od toho tvého povede a budeš mi ho ujídat.“

„Bez šance.“

O deset minut později ze sebe nad zvukem lžíce škrábající o dno jeho hrnku vyrazím frustrovaný výkřik. „Víc už není?“

Nathan se zasměje. „Říkal jsem ti to. Ale musím přiznat, že panda je výborná.“

„Je to pan-DÁN. Nejíme zvíře, ale rostlinu.“

„AHA! Celou dobu jsem si myslel, že jíme nějaké výměšky z pandích žláz.“

Teď se směju já. Vážně, tenhle kluk je číslo. „Ty jsi takovej ňouma. Bože, nemůžu uvěřit, že — počkat, jakých žláz?“

„Samozřejmě análních.“

„Fuj.“

Po tváři se mu roztáhne úsměv, při kterém se mu téměř zavřou oči. Úsměv, ze kterého se mi chce zvracet. Aby bylo jasno, chce se mi z něj zvracet, protože je tak roztomilý, že se mi z něj stahuje žaludek, ne proto, že bych z něj byla znechucená. Když jsem o tom úsměvu řekla Seleně, prohlásila: „Hele, buď máš podrážděnej žaludek, nebo jsi zamilovaná. V obou případech se ode mě drž dál. Nemůžu si dovolit onemocnět.“

Zamilovaná. Když sleduju, jak Nathan vstává a míří k lednici, aby mi udělal další dort do hrnečku s kimči a párkem, vím, samozřejmě že vím, že jsem do něj hloupě zamilovaná, navíc tím otravným způsobem, kdy každou půl minutu koukám na telefon, jestli mi náhodou nepíše. Od chvíle, kdy jsme se poznali během adaptačního týdne, jsme se rychle spřátelili. Je to jako osud. Dokonce máme stejné příjmení — Chan. Jaká je pravděpodobnost, že se něco takového stane? No dobře, je to nejčastější příjmení v Hongkongu, odkud je jeho táta, a jedno z nejběžnějších příjmení v Číně, odkud byl můj děda, ale je to jako osud. Vídáme se skoro každý den a podnikáme všechno možné. Odhalili jsme nejlepší místa v knihovně, kde se dá zdřímnout, našli jsme nejlepší kombinaci zmrzlinového sendviče v Diddy Riese (sušenka s bílou čokoládou, makadamovými ořechy a máslovým pekanem) a dnes jsme u mě na koleji společně pekli dortíky v hrnečku. Je to jako mé přátelství se Selenou, teda až na tu část s přitažlivostí a žaludkem na vodě. Co se jeho týká…

No, nevím. Občas mám pocit, že se mu taky líbím. Tu a tam ho nachytám, jak na mě něžně hledí, z čehož se mi obrací žaludek (díky, žaludku). Ale taky si opírá loket o moji hlavu, když čekáme na červenou, a v ten okamžik jsem si poměrně jistá, že mě vidí jen jako kamarádku. S čímž jsem naprosto v pohodě. Pro platonické přátelství jsem všema deseti, jo. Jsem v pohodě. Úplnej klídek.

Nathan mi náhle položí ruku na rameno a já prakticky vyletím ze židle. „Hej, jsi v pohodě?“

Odfrknu si. „Jasně že jo, proč bych nebyla?“ Ne, vůbec jsem právě nebyla vyrušena ze snění o jeho břišácích, které přísahám bohu prosvítají skrz jeho školní mikinu.

„Slyšela jsi, co jsem říkal?“

„Co?“

„O té párty u Fí Kappa?“

Obličej se mi zkroutí do grimasy. „Párty bratrstva? Co s ní?“

„Ehm, nechceš jít? Můj kámoš je členem a říkal, že jejich párty vážně stojí za to. Nevím, mohla by to být sranda.“

„Uvědomuješ si, že na večírcích bratrstva se dějou samý špatnosti? Otrava alkoholem, znásilnění, šikana…“

„Dobrá, dobrá.“ Nathan se zasměje. „Chápu to, nemusíš tam chodit.“

Ach jo, proč musím být takový suchar? Chci tam jít. Já jen — nejspíš jsem k smrti vyděšená z představy, že si Nathan uvědomí, jak jsem do něj udělaná, což by byl totální trapas.

V tu chvíli naštěstí cinkne mikrovlnka. Nathana zaměstnává vyndávání hrnku s dortíkem. Pohybuje se společnou kuchyní tak lehce a s takovou elegancí, že mi připomíná nějakou kočkovitou šelmu. Jako lev nebo rys. Ozdobí obsah hrnku čerstvě nasekanou pažitkou a přistrčí ho ke mně. Poděkuju, přestože mě mezitím úplně přešla chuť.

„Každopádně už musím jít. Slíbil jsem Mattovi, že s ním zajdu do fitka.“

„Díky za dortík,“ řeknu co nejležérněji. „Dobře si zacvič,“ dodám na poslední chvíli a okamžitě toho zalituju. Znělo to jako rýpnutí.

Znovu po mně blýskne tím svým úsměvem a je pryč. Odploužím se zpátky do svého pokoje. Když sebou dramaticky plácnu na postel, Selena ani nezvedne oči od učebnice matematiky. „Modrý koule?“ zeptá se a dál čmárá do sešitu.

„Velmi modrý koule,“ zasténám do polštáře.

„Jsem si celkem jistá, že se ta kniha jmenuje Velmi modré oči.“

Otočím hlavu a probodnu ji pohledem. „Nejsi zrovna empatická.“

„Pozval tě na tu párty u Fí Kappa?“

„Jak o tom víš?“

Selena protočí oči. „Protože mám společenskej život? A Nathan se mě vážně nenápadně ptal, jestli půjdeš.“

Zasténám. „Já jsem v paření nejhorší. Kdyby mě někdy uviděl na večírku, došlo by mu, že jsem ten nejmíň úžasný člověk na světě.“

„Tak to proto jsi tady ještě nešla na žádnou párty?“ civí na mě Selena. „Sakra, máš problém. Je to jasný. Na tuhle půjdeš.“

„Ne.“

„Ano.“

„Ne, nedonutíš mě. Nepůjdu. Nepůjdu!“

Je pátek večer a já a Selena stojíme před domem Fí Kappa, který doslova vibruje hudbou. Okna se s každým zaduněním basů viditelně chvějí.

„Je to špatnej nápad,“ zasténám. Jediné večírky, které mám ráda, zahrnují hraní deskových her.

„Soustřeď se,“ řekne Selena a chytí mě za rameno. „Vypadáš zatraceně sexy a prostě tam vlezeš a najdeš Nathana. Já si najdu nějakou sexy holku nebo kluka, záleží, kdo se ukáže dřív, a obě dneska zaskórujem.“

„Zaskórujem?“ vypísknu.

„No, zašukáme si, však víš.“

Přimhouřím oči.

„Soulož? Koitus? Vážně musím vyslovit ‚pohlavní styk‘?“

Hlas mi povyskočí o několik oktáv výš než normálně. „Nechtěla jsem — nejsem připravená…“

Selena se zachechtá. „Ach bože, kdyby ses viděla. Jen si dělám srandu. Dneska žádný šukání, jo? Ty a Nathan jste moc roztomilej páreček, než aby to skončilo opileckým úletem. Prostě ho jen najdeme, on tě uvidí v tomhle ohozu a hotovo. Bude to jeho SMRT.“

„Doufám, že ne doslova,“ zamumlám jen pro případ, že naše rodinná kletba naslouchá. Zhluboka se nadechnu a vyrazím za Selenou, která sebevědomě kráčí do domu vysokoškolského bratrstva.

Uvnitř je to ještě horší, než jsem čekala. Hudba je tak hlasitá, že mi zuby drkotají v rytmu basů. Selena se ponoří do davu a táhne mě za sebou mezi rozpálenými, pulzujícími těly. Nemám tušení, kam míříme, nebo jestli vůbec ví kam jít. Někdo mi na úzké džíny, které mi Selena půjčila, vylije ledový drink, a já s vypísknutím pustím Seleninu ruku, ale veškerý zvuk okamžitě pohltí okolní rámus. Těla se za Selenou zavřou. Zakřičím její jméno, ale v hluku neslyším vlastní hlas.

A jsem sama. Zhluboka se nadechnu, což je chyba. Domy bratrstva zrovna nevoní, ani když jsou zrovna v obstojném stavu, natož teď, hodinu po začátku večírku — vzduch je téměř radioaktivní. Obrátí se mi žaludek, ale seberu odvahu a vpluju zpátky do davu, abych našla Selenu. Vrazí do mě nějaký přiopilý kluk a já pod tím nečekaným nárazem klopýtnu. Udupají mě. Tohle rozhodně není dobrá smrt…

„Ou, hej,“ řekne někdo a vytáhne mě z ulepeného parketu na nohy.

„Nathane,“ vydechnu.

Zamrká. „Meddy?“ Náhle vykulí oči, jako by mě viděl poprvé v životě. „Páni.“

Kousnu se do rtu. Selena by na tu reakci byla hrdá, ale já se cítím hloupě, jako bych na sobě měla oblečení někoho jiného. Což mám. Selena mě nacpala do džínů tak upnutých, až jsem si poměrně jistá, že mi budou muset amputovat nohy, a blyštivého tílka s odhalenými zády, pod které si člověk nemůže obléct podprsenku. Tvrdila, že to je v pohodě, protože podprsenky jsou pro ženy, které mají prsa. Kruté, ale pravdivé.

„No čau,“ řeknu, jako bych vůbec nečekala, že ho tady potkám, jako bych sem nepřišla výhradně proto, abych ho polonahá přinutila se do mě zamilovat.

„Co?“ zakřičí.

„Řekla jsem ‚Čau‘!“ zakřičím.

„Hej, ty,“ zakřičí. Nebo aspoň předpokládám, že to zakřičel.

„Co?“ zařvu. Oba zavrtíme hlavou a zasmějeme se, a jestli mezi námi panovalo nějaké trapné napětí, právě roztálo jako kousek marshmallow. Chytí mě za ruku, stiskne ji a vede mě na druhou stranu místnosti. Srdce se mi bolestivě sevře — ach jo, teď si všimne, že se mi potí dlaně a pustí mě a já ho ztratím v davu úplně stejně, jako jsem ztratila Selenu — ale Nathan pevně svírá mé prsty a pomalu se proplétá davem. Každých pár kroků se otočí, aby se ujistil, že jsem v pohodě. A náhle se ocitneme na dvoře a tvář i holá záda mi ovane chladný noční vzduch, až mi naskočí husí kůže. Nathan za námi zavře dveře a díkybohu tak odřízne pulzující hudbu.

„Dorazilas,“ řekne Nathan a jednou rukou mě obejme. „Kde je Selena?“

„Někde vevnitř.“ Vytáhnu telefon a pošlu jí rychlou zprávu, že jsem na zahradě.

Zatímco ťukám do telefonu, Nathan pozdraví další lidi posedávající venku. Je jich tu jen pár a všichni v rukou svírají červené plastové kelímky nebo láhve piva. Dobře, tohle zvládnu. Tady je atmosféra mnohem uvolněnější. Zastrčím si ruce do kapes, nebo se o to minimálně pokusím. Ukáže se, že ty pitomé džíny jsou příliš těsné na to, abych do kapsy strčila byť jen malíček. Nathan mě představí svým přátelům a já jejich jména okamžitě zapomenu, ale když se jim představím já, celí se rozzáří, vrhnou po Nathanovi významné pohledy a on jim je opětuje. Srdce mi buší do žeber. Znamená to, že o mně řekl svým přátelům? ZNAMENÁ TO, ŽE MĚ MÁ RÁD VÍC NEŽ JEN JAKO KAMARÁDKU?

Dobře, zpomal, hysterko. Nic to neznamená. Dívčí ruka mi podá pivo a otvírák. „Jen ho pak pověs támhle.“ Ukáže na háček zatlučený do kmene stromu uprostřed zahrady.

Udělám, co říká, a když se otočím, abych se k nim vrátila, vrazím přímo do Nathanovy hrudi. „Uf.“

„Jsi v pohodě? Promiň, myslel jsem, že víš, že jdu hned za tebou.“

Promnu si nos. „Bože, to pod tím trikem nosíš plátovou zbroj?“

Dramaticky zatne svaly. „Co na to říct? Jsem prostě hodně namakanej.“

„Spíš jsi kost a kůže.“ To ale není pravda. Ani zdaleka. Rychle odtrhnu svůj nadržený pohled od jeho prsního svalu. Proč mi připadá klučičí hrudník tak atraktivní? Jsem jako chlap, co je na vršky, jen naopak. Holka na vršky. Pak přistanu očima na Nathanových rukou a pomyslím si, hmm, ten má pěkný ruce. Možná jsem spíše na ruce. Nebo jsem prostě jen na jakoukoliv část těla, která patří Nathanovi.

Opřu se zády o kmen stromu ve snaze vypadat ležérně, ale ukáže se, že to byla obrovská chyba. Profesionální tip: neopírejte se o strom, pokud na sobě máte tílko s odhalenými zády.

„Sakra,“ syknu a třu si záda. „Co to na tom debilním stromě roste, žiletky?“

„Ehm, myslím, že kůra. Počkej, kouknu se ti na to.“ A než se naděju, ucítím na holé kůži Nathanovy prsty. Teplá, silná ruka na mých studených zádech. Svaly se mi roztečou ve vodu. Z žaludku mám v podstatě jednu velkou kaluž. Polknu a připomenu si, že musím dýchat. „Jen škrábnutí. Přežiješ to.“ Ale ruku z mých zad nestáhne. Místo toho přes ně přejede prsty a celé mé tělo začne mravenčit. „Je ti zima?“

Sotva dokážu mluvit, ale sundá si bundu a přehodí mi ji přes ramena. A je to tady. Nastává okamžik, kdy mu přiznám, že se mi o něm zdají sexuální sny — ne, že jsem do něj hrozně zamilovaná, že si myslím, že je naprosto dokonalý. Jeho bunda je tak velká, že mi visí z ramen.

„Už ti někdo někdy řekl, jak jsi hrozně maličká?“

„No dovol? Měřím sto padesát sedm centimetrů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři tetičky a jedna vražda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.