Etika

Velmi stručný úvod

Simon Blackburn

Z anglického originálu Ethics: A Very Short Introduction, Second Edition vydaného nakladatelstvím Oxford University Press v roce 2021 přeložila Barbora Maturová

Vydala univerzita Karlova, Nakladatelství Karolinum

Praha 2022

Redakce Jana Jindrová

Grafická úprava Zdeněk Ziegler

Konverze do formátů epub a mobi Stará škola

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2022

© Simon Blackburn, 2021

Translation © Barbora Maturová, 2022

ISBN 978-80-246-5194-1

ISBN 978-80-246-5231-3 (pdf)

ISBN 978-80-246-5232-0 (epub)

ISBN 978-80-246-5233-7 (mobi)

Obsah

1. Předmluva k druhému vydání

2. Úvod

3. Část první – Sedm hrozeb pro úvahy o etice

1. 1. Hrozba smrti Boha

2. 2. Hrozba relativismu

3. 3. Hrozba egoismu

4. 4. Hrozba evoluční teorie

5. 5. Hrozba determinismu a marnosti

6. 6. Hrozba nerozumných nároků

7. 7. Hrozba falešného svědomí

4. Část druhá – Základy

1. 8. Dva druhy důvodů

2. 9. Lidské společenství

3. 10. Dobré jednání a dobrý život

4. 11. Kategorický imperativ

5. 12. Přirozený stav

6. 13. Vznik norem

5. Část třetí – Několik úvah o etice

1. 14. Touha a význam

2. 15. Největší štěstí pro co nejvíce lidí

3. 16. Svoboda

4. 17. Paternalismus

5. 18. Práva a přirozená práva

6. 19. Narození a smrt

7. 20. Slušnost, zdvořilost a důvěra

6. Bibliografie

7. Doporučená četba

8. Rejstřík

Předmluva k druhému vydání

K sepsání prvního vydání této knihy mne vedla obava, že úvody do etiky se nakonec obvykle nezabývají tím, co lidem na etice doopravdy vadí. Podle mne se ve skutečnosti obávají, že etické myšlení a etické nároky jsou vlastně podfuk. Svou práci jsem tedy vystavěl jako odpověď na některé z těchto obav.

První vydání vyšlo v roce 2001. Mezitím se doba změnila. Žijeme v méně optimistickém světě. Více si uvědomujeme, jak se kolem nás hroutí morální i politické prostředí. Politika je obecně čím dál agresivnější a zároveň čím dál nezávislejší na pravdě či rozumu. V roce 2001 jsem mohl napsat, že morální prostředí je pro lidi většinou neviditelné. Dnes už tomu tak není. V některých oblastech jsme výrazně tolerantnější, například v přijímání gayů a transsexuálů (a prolhaných politiků), ale v jiných tolerance ubývá. Svoboda slova je často v ohrožení, a přitom lidé ochotně využívají relativního závětří internetu, aby poučovali, obviňovali a haněli ostatní. Chování není svázané tolika pravidly, což je v některých případech dobré, ale obecně jsme svědky znepokojivého úpadku spolupráce, důvěry a důvěryhodnosti. Je tedy příhodná chvíle, abychom se na etiku podívali znovu. Abychom se podívali na to, jak o ní uvažovat a jakou roli hraje v našich životech.

První vydání jsem psal, když jsem ještě učil. Mé poděkování tehdy patřilo Research School of Social Sciences na Australské národní univerzitě za přestávku, v níž jsem tuto knihu mohl napsat. Dnes, kdy už neučím na plný úvazek, musím poděkovat Trinity College v Cambridgi za velkorysou podporu, již nabízí starším členům učené společnosti. A opět bych rád poděkoval své ženě za to, že mi poskytla své redaktorské dovednosti, za její shovívavost, neutuchající trpělivost a dobrou náladu.

Úvod

Etické prostředí je okolní klima představ o tom, jak žít. Určuje, co vnímáme jako přijatelné nebo nepřijatelné, hodné obdivu či zavržení. Rozhodujeme podle něj, zda se věci ubírají dobrým, anebo špatným směrem. Utváří naši představu o tom, co se od nás očekává a co máme my očekávat od druhých. Formuje naše emocionální reakce. Určuje totiž, kdy se hněvat, a kdy být za něco vděčný, co odpustit, a co ne. Je zdrojem našich norem – našich norem chování. Podle některých myslitelů, z nichž nejznámější je asi G. W. F. Hegel (1770–1831), etické prostředí utváří naši identitu jako takovou. Naše vědomí sebe samých je z větší části, či dokonce z podstaty věci, vědomím toho, co ztělesňujeme pro ostatní. Potřebujeme vědět, jakou cenu máme v očích toho druhého, v očích světa.

Své vlastní představy obvykle považujeme do té míry za samozřejmé, že si je ani nemusíme uvědomovat. Jako by tvořily čočku, přes niž se díváme na společnost. Ovšem čočky samé si ani nemusíme být vědomi. Naše etické představy se projevují tendencí přijímat či odmítat způsoby myšlení a cítění, tendencí, kterou u sebe nemusíme ani rozpoznat, natož abychom ji dovedli formulovat. Právě takové tendence však vytvářejí naše etické prostředí a řídí společenský a politický svět.

Etické prostředí není v žádném případě totéž co prostředí moralizující. Jednou ze známek etického prostředí může být právě odpor k moralizování, je-li nějakým způsobem nemístné či nevhodné. Už to, že si něco takového myslíme, nějak ovlivňuje náš způsob života. Jedním specifikem našeho současného prostředí tak například je, že se mnohem víc staráme o svá práva než o své „dobro“. Mnohé etické tradice po celém světě se staraly především o stav lidské duše, tedy o určitý osobní stav zbožnosti, spravedlnosti či harmonie. Takový stav může mít podobu sebezapření a odpoutání se, netečnosti, poslušnosti nebo poznání, především poznání sebe sama. Pro Platóna nemohlo existovat spravedlivé společenské uspořádání, které by nesestávalo ze spravedlivých občanů. Tím ale zároveň připouštíme, že vnitřní harmonie či „spravedlnost“ v duši občanů si žádá politické uspořádání, které je spravedlivé – jde o souhru, nikoli o začarovaný kruh. Slepice a vejce se vyvíjejí společně. (Měli bychom si ale uvědomit, že by také mohly společně vyhynout, jako mohou společně vyhynout spravedlnost a čestnost u občanů a spravedlnost a čestnost politického společenství.)

Dnes se o stav našich duší tolik nestaráme. Máme sklon se domnívat, že moderní ústavní demokracie fungují bez ohledu na soukromé neřesti těch, kdo v nich žijí. Mnohem více nás zneklidňuje, když máme mluvit o našem dobru: působí to moralizujícím, nedemokratickým nebo elitářským dojmem. Podobně nás zneklidňuje, když máme mluvit o povinnosti. Viktoriánský ideál života oddaného povinnosti či poslání je nám ve své podstatě už cizí. Větší část naší morální energie tak směřuje k ochraně nároků vůči sobě navzájem, a to včetně ochrany stavu naší duše jako čistě soukromé, čistě naší věci. Domníváme se, že máme právo být takoví, jací jsme. Trváme na tom, že máme právo na své vlastní názory, bez ohledu na to, jak hloupí či nedbalí jsme byli, když jsme si je utvářeli. V této knize uvidíme, jak může tento aspekt našeho prostředí působit.

Člověk je etický živočich. Nemám tím na mysli, že bychom se přirozeně chovali nějak zvlášť dobře nebo že bychom si bez ustání navzájem radili, co dělat. Ale posuzujeme a hodnotíme, srovnáváme a oceňujeme, nárokujeme si a ospravedlňujeme. To či ono „neupřednostňujeme“ sami pro sebe, v izolaci. Upřednostňujeme, když jsou naše upřednostnění sdílená. Jsou-li pro nás důležitá, děláme z nich požadavky na druhé. Pod vlivem událostí neustále upravujeme svůj pocit odpovědnosti, svou vinu a stud i vnímání své vlastní hodnoty a hodnoty druhých.[1] Doufáme, že ze svého životního příběhu vyjdeme se ctí. Jsme rádi, když jsou naše slabosti skryté a lze je zapřít. Drama, literatura i poezie promýšlejí standardy chování a jejich důsledky. Ve velkém umění to platí zjevně. Avšak stejně neomylně o tom svědčí naše houževnatá záliba v klepech, televizních zpovědích a mýdlových operách.

Úvahy o etickém prostředí nejsou soukromým hájemstvím hrstky akademických teoretiků na univerzitách. Satirik, karikaturista, umělec i romanopisec komentují a kritizují převládající prostředí stejně efektivně jako ti, jimž říkáme filozofové. Díla angažovaných romanopisců, jako jsou Harriet Beecher Stoweová, Dickens, Zola nebo Solženicyn, mohou mít mnohem větší dopad než práce akademických teoretiků. K ukončení války ve Vietnamu možná přispěla jediná fotografie víc než všechny spisy morálních filozofů dohromady.

Etickým prostředím se samozřejmě nezabývá jen filozofie. Její úvahy ale mají jednu specifickou ambici. Touto ambicí je pochopit, odkud se berou motivace, rozum a cit, které nás ovládají. Porozumět spleti pravidel či „norem“, o něž se opírají naše životy. Nalézt systém ve zdánlivé změti principů a cílů, které uznáváme (nebo to alespoň říkáme), i když někteří filozofové volí jiný směr a radí nám, abychom se s touto spletí nejen smířili, ale abychom ji dokonce oslavovali. Ať tak či onak, filozofie doufá v hlubší sebepoznání. Ani sami filozofové samozřejmě prostředí, které reflektují, neuniknou. Každý příběh lidské přirozenosti v prostředí doby je výsledkem lidské přirozenosti a prostředí doby. Takové příběhy mohou být nicméně lepší nebo horší.

Už jen tím, že toto úsilí obdivujeme, sami jej vynakládáme či ho jen tolerujeme, zaujímáme jisté morální postoje. Ty mohou samy o sobě v různých obdobích vzkvétat či uvadat podle toho, jak moc se nám zamlouvá, co vidíme v zrcadle. Odmítnout toto úsilí je přirozené, zvlášť když si žijeme celkem pohodlně. Nemáme koneckonců rádi, když nám někdo říká, co máme dělat, a nejvíc se bráníme, když chceme provést nějakou špatnost. Chceme si užívat života a chceme si ho užívat s klidným svědomím. Lidé, kteří tuto pohodu narušují, jsou nepohodlní. Tak bývají moralisté a další kritici na hodech nezvanými hosty a máme vůči nim četné obranné prostředky. Stejným způsobem se někteří jedinci dovedou po určitou dobu izolovat od špatného fyzického prostředí. Mohou je dokonce vytvořit pro vlastní zisk. Majitel chemičky klidně bydlí na návětrné straně své továrny a dřevorubec asi ví, že stromy dojdou, teprve až on bude po smrti. Podobně se někteří jedinci dovedou chránit před špatným morálním prostředím nebo z něj mít zisk. Stejně jako plevel prospívá na úkor jiných rostlin, někteří lidé prospívají na úkor ostatních.

Ti z nás, kteří neradi bojují, mohou být ostatními využíváni. Lidem, kteří odhazují odpadky na zem nebo zakládají černé skládky, to projde, protože většina svědků se bojí zasáhnout, zatímco někdy stačí zatroubit na jiného motoristu, aby člověk skončil v nemocnici.

Etika nás znepokojuje. Býváme tak trochu nesví, když myslíme na to, jak čerpáme světové zdroje, či na to, že naše pohodlí závisí na mizerných pracovních podmínkách třetího světa. Někdy se v obraně rozhněváme, když na takové věci přijde řeč. Mají-li ale vykořisťovatelské postoje zakořenit v kultuře a nebýt pouze doménou hrstky darebáků, budou potřebovat svůj vlastní příběh. Takové etické prostředí by nám umožňovalo mluvit o „trhu“, který ospravedlní naše vysoké ceny, o „jejich sobectví“ a „našich právech“, kterými ospravedlníme, že se zlobíme kvůli jejich vysokým cenám. Rasisté a sexisté musí vždycky, stejně jako otrokáři před občanskou válkou v Americe, vyprávět sami sobě příběh, který bude jejich systém ospravedlňovat. Takové etické prostředí bude utvrzovat přesvědčení, že my jsme civilizovaní a oni ne nebo že my si své bohatství zasloužíme víc než oni nebo že my jsme inteligentní, citliví, racionální, progresivní, vědečtí, směrodatní, požehnaní nebo jediní, komu lze svěřit práva a svobodu, kdežto oni takoví nejsou.[2] Pomýlená etika je nezbytným předstupněm robotáren, koncentračních táborů a pochodů smrti.

Začínám proto tuto knihu pohledem na to, jak někdy reagujeme, když nám etika vtrhne do života. Jsou to reakce, které různým způsobem představují hrozbu etickému myšlení. Následně, v druhé části, probereme otázku základů etiky: konečné odůvodnění etiky a její spojitosti s lidským věděním a pokrokem. Ve třetí části se nakonec podíváme na některé problémy, jimiž nás život zahrnuje, s využitím materiálu z prvních dvou částí.

1V knize od G. W. F. Hegela Fenomenologie ducha (1960) je vzájemné působení, o němž se tu zmiňuji, dramaticky rozehráno v podobě takzvané „dialektiky pána a raba“ (oddíl B, část 1, s. 154–161). Jejím hlavním sdělením je, že pokud neuznáte hodnotu druhých, bude jejich uznání vaší hodnoty zas nesmyslné pro vás. Elegantněji tento smysl vyjádřil Groucho Marx, když řekl: „Nechtěl bych patřit ke klubu, který by mě měl za člena.“ Seriózněji o tomto tématu pojednává Charles Taylor v knize Sources of the Self (1989).

2V průběhu celé knihy budu používat kurzívu, když budu chtít zdůraznit nějakou myšlenku, která rozděluje lidi na ty, kdo jsou uvnitř (insiders), a na ty, kdo jsou venku (outsiders). Jde tedy o protiklad mezi my a oni. Kurzíva by rovněž měla hrát jistou zcizující úlohu. V mnoha kontextech je totiž pojetí nějakého problému v intencích „my“ a „oni“ problematické samo o sobě. Sugeruje nám rozdělení do kmenů či bublin a naznačuje, že každá ze stran je tak nějak z jednoho kusu, čímž se stírají rozdíly uvnitř jednotlivých skupin. Téměř o každém takovém rozdělení je třeba pochybovat.

Část první
Sedm hrozeb pro úvahy o etice

Tato část se nezabývá ohrožením etického chování hříchy a slabostmi, které nás nutí jednat nesprávně. U těchto deprimujících zdrojů některých neduhů světa se krátce zastavím až na konci knihy. Tato část se zaměřuje na představy, které nás rozkolísávají, když uvažujeme o normách, podle nichž jednáme a rozhodujeme se. Tyto představy jako by tak či onak svědčily o tom, že uvažovat o etice není z nějakého důvodu možné. Jsou důležité, protože ony samy mohou prosakovat do morálního prostředí. Když se tak stane, mohou změnit to, co očekáváme od druhých i sami od sebe – obvykle k horšímu. Když se pak podíváme na velká slova (spravedlnost, rovnost, svoboda, práva), nejspíš uvidíme jen usilování a tahanice o moc, samé pokrytectví nebo jen své vlastní názory, jež nestojí za to, abychom je vnucovali ostatním. Hrozí, že nás ochromí skepticismus, cynismus a sebereflexe. V této části se podíváme na sedm takových hrozeb.

1. Hrozba smrti Boha

Pro mnohé lidi je etika s náboženstvím nejen svázaná, je jím definitivně vyřešená. Takoví lidé se etikou příliš zabývat nemusejí, protože mají k dispozici závazný kodex, návod na život. Promlouvají v něm Nebesa nebo Bytost, která nás přesahuje a která nám prostřednictvím zjevení sděluje předepsaný způsob života. Tento zdroj se můžeme snažit vnímat přímo, častěji nám s tím ale pomáhá nějaký prostředník (kněz, prorok, text či tradice), který je v dostatečně úzkém styku s božstvem, aby nám toto zjevení mohl předávat. Pak víme, co dělat. Poslouchat božskou vůli je chvályhodné a budeme za to odměněni, neposlušnost se trestá smrtí. V křesťanské verzi přináší poslušnost vítězství nad smrtí neboli život věčný. Neposlušnost znamená věčné zatracení.

Když začala na Západě v 19. století náboženská víra ztrácet svou sílu, mnozí myslitelé se domnívali, že spolu s ní se vytratila i etika. Naším cílem zde není posuzovat, zda víra měla svou sílu ztratit. Nás zajímá, jaký mohl mít tento proces dopady na naše normy chování. Je pravda to, co řekl Dostojevský, že „Je-li Bůh mrtev, pak je všechno dovoleno“? Mohlo by se zdát, že to pravda je: jak může existovat zákon bez zákonodárce?

Než se nad tím zamyslíme přímo, uděláme odbočku mezi některá slabá místa tradičního náboženského učení. Určité příkazy v Bibli asi kdekoho vyvedou z míry. Bůh Starého zákona straní jen některým lidem a především žárlivě střeží své vlastní výlučné postavení, což je podivná morální obsese. Zřejmě mu vůbec nevadí otrokářská společnost (Exodus 21,7 vysvětluje, jak prodávat dcery do otroctví), věří, že předcházení početí je hrdelní zločin (Genesis 38,9–10), je celý žhavý do týrání dětí (Přísloví 22,15; 23,13–14; 26,3) a navrch schvaluje i týrání hlupáků (Přísloví 29,15).

Obecně se má za to, že v Novém zákoně je to lepší, protože klade důraz na lásku, odpuštění a mírnost. Celkový význam příběhu „pokání“ a „spásy“ je ale z morálního hlediska pochybný. Říká totiž, že spravedlnosti lze učinit zadost obětováním nevinného za hříchy provinilců – doktrína obětního beránka. U Ježíšovy osoby v evangeliích nalezneme poměrně dost morálních vrtochů. Umí být sektářem: „Na cestu k pohanům nevstupujte, do samařské obce nechoďte; jděte raději ke ztraceným ovcím z lidu izraelského“ (Matouš 10,5–6). Podobně nežidovskou ženu z Kanaánu, která ho poprosila o pomoc, odmítne mrazivou rasistickou poznámkou: „Nesluší se vzít chléb dětem a hodit jej psům“ (Matouš 15,26). Chce, abychom byli laskaví a mírní, ale sám k tomu má daleko: „Hadi, plemeno zmijí, jak uniknete pekelnému trestu?“ (Matouš 23,33). Epizoda o vepřích v krajině gerasenské ukazuje, že sdílel tehdy populární přesvědčení, že duševní choroby způsobuje posedlost démony. Rovněž ukazuje, že životy zvířat – stejně jako vlastnická práva majitelů prasat – nemají žádnou hodnotu (Matouš 17,15–21; Lukáš 8,28–33). Z událostí u fíkovníku v Betanii (Marek 11,12–21) by každému ekologovi vstávaly hrůzou vlasy na hlavě.

Kromě hříchů z vykonání jsou tu i hříchy z opomenutí. Můžeme se tedy také podivovat, proč Bůh explicitně neodvolal některé kruté úryvky Starého zákona. Pasáž z Exodu 22,17 „Čarodějnici nenecháš naživu“ pomohla mezi lety 1450 a 1780 upálit desítky či stovky tisíc žen v Evropě i v Americe. Člověk by si řekl, že trpícímu lidstvu by pomohlo, kdyby to nanejvýš dobrý, starostlivý a vědoucí Bůh předvídal a tento příkaz zrušil.[3]

Celkem vzato může tedy při čtení Bible vzniknout dojem, že nám Bůh dává volnou ruku ke krutému zacházení s dětmi, mentálně postiženými, zvířaty, životním prostředím, rozvedenými, nevěřícími, lidmi s rozmanitými sexuálními návyky a stárnoucími ženami. Podporuje nás v tvrdém přístupu k sobě samým jakožto padlým tvorům, nekonečně poskvrněným hříchem. A nenávist k sobě samému nevyhnutelně plodí nenávist k druhým.

Samozřejmě se vždycky našli a najdou apologetové, kteří chtějí tyto zahanbující prvky obhajovat či vysvětlovat. Podobným způsobem apologetové hinduismu obhajují či vysvětlují jeho spojení s kastovním systémem a apologetové islámu obhajují či vysvětlují jeho krutý trestní zákoník, jeho přístup k ženám a jeho znepokojivou tendenci zabíjet lidi jiného vyznání nebo bez vyznání, obzvláště ty, kteří ztratili víru v islám. Zajímavé ale je, že když tyto pokusy zvažujeme, sami se ocitáme v procesu hodnocení morálních norem. Bez ohledu na to, jak jsme zakořeněni, můžeme poodstoupit dostatečně daleko od jakéhokoli textu či tradice, abychom se dokázali zeptat, zda představuje chvályhodnou a přijatelnou morálku, či zda bychom některé části měli přijmout, kdežto jiné zavrhnout.

Klasickou námitku vůči myšlence, že etice bychom měli nebo mohli dát náboženský základ, předkládá Platón v dialogu Euthyfrón. V něm se Sókratés, kterého mají právě soudit za bezbožnost, setkává s jistým Euthyfrónem, který se tváří, jako by věděl naprosto přesně, co je to zbožnost či spravedlnost. Je si tím dokonce tak jistý, že hodlá stíhat vlastního otce pro zabití. Sókratés zpochybní jeho úmysl otázkou: „Uvaž totiž tuhle věc: zdalipak je zbožné proto milováno od bohů, že je zbožné, či proto je zbožné, že je milováno?“ Jakmile tuto otázku vznesl, nemá už Sókratés problém ji rozsoudit: „Jak souhlasně uznáváme, zbožné je milováno proto, že je zbožné, a není proto zbožné, že je milováno.“[4]

Jde mi o to, že Boha či bohy nemáme pojímat jako svévolné. Musíme se domnívat, že dovolují správné věci a zakazují ty nesprávné. Stejně jako my se i oni musí držet toho, co je zbožné či spravedlivé. Není nikde psáno, že to dělají jen proto, že mají moc, všechno stvořili nebo mohou rozdávat strašlivé tresty a sladké odměny. Tohle je dobrými nedělá. A poslouchat jejich příkazy jen proto, že jsou mocní, by navíc bylo servilní a prospěchářské. Dejme tomu, například, že mám za lubem nějakou špatnost. Třeba se chystám někoho zradit. Moc by mi ke cti nesloužilo, kdybych si řekl: „Takže, budu z toho mít ten a ten prospěch, ovšem musím vzít v úvahu možnost, že když to udělám, Bůh mě tvrdě potrestá. Na druhou stranu, Bůh umí odpouštět a mám celkem slušnou šanci, že se mi ho podaří odbýt zpovědí nebo potom později pokáním na smrtelném loži…“ Takhle dobrý člověk neuvažuje. Dobrý člověk by si měl říct: „Byla by to zrada, tak to neudělám.“ A to je celé. Pouštět se do náboženské analýzy nákladů a výnosů znamená, slovy slavného současného morálního filozofa Bernarda Williamse, „to s myšlením poněkud přehnat“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.