Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Tiché vody

Vydání první

Copyright © 2016 by Brittainy C. Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2527. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Silent Waters

vydaného v roce 2016

Český překlad © 2022 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: Quirky Bird

Cover Model: Luke Ditella

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1865-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1866-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brittainy C. Cherry

TICHÉ VODY

Elements (3)

VĚNOVÁNÍ

VŠEM TULÁKŮM, JAKO JSEM JÁ,

KTEŘÍ NEUSTÁLE NĚKDE POLETUJÍ.

VŠEM KOTVÁM, KTERÉ NÁS POKAŽDÉ

ZAVEDOU DOMŮ.

Okamžiky.

Pro nás, lidské bytosti, jsou některé okamžiky nezapomenutelné.

Připomínáme si kroky, které nás dovedly tam, kde jsme měli být. Slova, která nás inspirovala nebo zničila. Příhody, které nás poznamenaly a pohltily. Zažila jsem ve svém životě mnoho okamžiků, které pro mě byly výzvou a navždy mě změnily, okamžiky, které mě vyděsily a převálcovaly. Nicméně, u těch největších – nejsrdceryvnějších a nejúchvatnějších – byl vždycky on.

Všechno to začalo nočním světýlkem ve tvaru rakety a klukem, kterého jsem neznala.

PROLOG

Maggie

8. července 2004, šest let

„Tentokrát to bude jiné, Maggie. Přísahám. Tentokrát je to navždy,“ sliboval mi táta, když jsme zastavili u domu ze žlutých cihel na rohu Jacobsonovy ulice. Katie, tátova nastávající žena, stála na verandě a dívala se, jak náš starý kombík zastavuje na příjezdové cestě.

Zázrak.

Připadalo mi to jako zázrak přestěhovat se z našeho malého bytu do takového paláce. Po celý můj dosavadní život jsme s tátou bydleli v maličkém dvoupokojovém bytě, a teď jsme se stěhovali do dvoupatrového domu s pěti ložnicemi, obývacím pokojem, kuchyní velikosti Floridy, dvěma a půl koupelnami a skutečnou jídelnou. Už nebudeme večeřet z podnosu na konferenčním stolku před televizí. Táta mi řekl, že dokonce mají vzadu na zahradě bazén. Bazén! Na své vlastní zahradě!

Celý svůj dosavadní život jsem prožila jen s jednou osobou, a teď jsem se najednou stala součástí rodiny.

Mít další mámu však pro mě nebylo ničím novým. Kam až moje paměť sahala, táta se odjakživa snažil založit novou rodinu. Na svou vlastní mámu si ani nepamatuju, protože nás s tátou opustila ještě předtím, než jsem vůbec promluvila první slovo. Našla si někoho jiného, kdo ji prý bude milovat víc než táta, čemuž se mi nechtělo věřit. Táta miloval celým svým srdcem, ať ho to stálo, co to stálo. Když odešla, dal mi krabici s jejími fotografiemi, abych na ni nezapomněla, ale připadalo mi to zvláštní. Jak bych si mohla pamatovat ženu, která tam ve skutečnosti nikdy nebyla? Když odešla, táta se začal zamilovávat do dalších žen a ony se často zamilovávaly do něj. Přestěhovaly se do našeho maličkého světa se všemi svými věcmi a táta mi pokaždé říkal, že je to navždy. Ale „navždy“ bylo vždy mnohem kratší, než doufal.

Tentokrát to bylo jiné.

Tentokrát potkal lásku svého života v chatovací místnosti na AOL. Táta měl několik nepovedených vztahů, když nás máma opustila, a tak si myslel, že zkusit seznámení po internetu by mohlo být lepší. A vyšlo to. Katie před lety přišla o manžela a dlouhou dobu se nechtěla seznamovat s muži. A pak se zaregistrovala na seznamku, kde poznala tátu.

A na rozdíl od všech předchozích vztahů jsme se tentokrát s tátou stěhovali ke Katie a jejím dětem, ne naopak.

„Tentokrát to bude navždy,“ pošeptala jsem tátovi.

Katie byla stejně krásná jako ženy v televizi. S tátou jsme se dívali na televizi, když jsme spolu večeřeli, a já si často říkala, jak jsou lidé v televizi krásní. A Katie vypadala přesně jako oni. Měla dlouhé blond vlasy a křišťálově modré oči, trochu podobné těm mým. Nehty měla nalakované jasně červenou barvou, která jí ladila s rtěnkou, a její řasy byly husté, tmavé a dlouhé. Když jsme s tátou zastavili na její – na naší – příjezdové cestě, čekala tam v krásných bílých šatech a na nohou měla žluté střevíčky na jehlových podpatcích.

„Ach, Maggie!“ zvolala. Spěchala k nám a rozrazila dveře auta, aby mě mohla obejmout. „Jsem tak ráda, že tě konečně poznávám.“

Povytáhla jsem obočí, nejistá, jestli se s ní mám obejmout, i když voněla jako kokos a jahody. Nevěděla jsem, že to jde dohromady, dokud jsem nepoznala Katie.

Podívala jsem se na tátu, který se usmíval a přikyvoval na znamení, že mám její objetí opětovat.

Zvedla mě z auta a sevřela v náručí tak pevně, až mi vytlačila veškerý vzduch z plic, ale nestěžovala jsem si. Už to bylo dlouho, co mě někdo tak pevně objímal. Naposledy to bylo nejspíš tehdy, když k nám přijel na návštěvu můj děda.

„Tak pojď, ať tě můžu seznámit se svými dětmi. Nejdřív se zastavíme v Calvinově pokoji. Vy dva jste stejně staří, takže spolu budete chodit do školy. Je tam se svým kamarádem.“

Katie se neobtěžovala pustit mě z náručí, místo toho mě nesla po schodech nahoru, zatímco táta popadl naše zavazadla, kterých nebylo moc. Jakmile jsme vešli do dveří, vykulila jsem oči. Ty jo. Vypadalo to tady překrásně, skoro jako v pohádkovém zámku. Vzala mě do prvního patra a otevřela dveře posledního pokoje nalevo. Uviděla jsem tam dva kluky, kteří hráli Nintendo a křičeli na sebe. Katie mě postavila na nohy.

„Kluci, pauza,“ řekla Katie.

Ignorovali ji.

Pořád se hádali.

„Kluci,“ zopakovala Katie o poznání přísnějším hlasem. „Pauza.“

Pořád nic.

Povzdechla si a dala si ruce v bok.

Taky jsem si povzdechla a napodobila její postoj.

„KLUCI!“ zakřičela a odpojila jejich videoherní systém.

„MAMI!“

„PANÍ FRANKSOVÁ!“

Zahihňala jsem se. Kluci se k nám otočili, v pohledu naprostý šok, a Katie se usmála. „Teď, když mám veškerou vaši pozornost, bych vám chtěla představit Maggie. Calvine, bude tady teď bydlet s námi, spolu se svým tatínkem. Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že budeš mít další sestru, Calvine?“

Kluci na mě mlčky zírali. Calvin byl očividně ten blonďák, který vypadal stejně jako Katie. Chlapec sedící vedle něj měl tmavé rozcuchané vlasy a hnědé oči, na světle žlutém tričku měl díru a na džínách drobky bramborových lupínků.

„Nevěděl jsem, že máš další ségru, Cale,“ řekl ten kluk a zíral na mě. Čím víc zíral, tím víc mě bolelo břicho. Stoupla jsem si za Katie, protože jsem cítila, jak mi hoří tváře.

„Já taky ne,“ odpověděl Calvin.

„Maggie, a tohle je Brooks. Bydlí v tom domě naproti, ale dneska u nás přespí.“

Vykoukla jsem zpoza Katiiných zad na Brookse, který se na mě usmál a začal jíst drobky ze svých kalhot.

„Už můžeme zase hrát?“ zeptal se Brooks. Vrátil se ke svému ovladači a zadíval se na prázdnou televizní obrazovku.

Katie se usmála sama pro sebe a zakroutila hlavou. „No jo, kluci!“ zašeptala směrem ke mně a znovu jim pustila hru.

Taky jsem zakroutila hlavou a zahihňala se, stejně jako Katie. „Jo. Kluci.“

Přešly jsme k další místnosti. Byl to ten nejrůžovější pokoj, jaký jsem kdy viděla. Na podlaze tam seděla dívka, na hlavě měla plyšové králičí uši a byla oblečená do princeznovských šatů, kreslila si a jedla přitom tortillové chipsy z růžové plastové misky.

„Cheryl,“ oslovila ji Katie a vešla do pokoje. Schovávala jsem se za její nohy. „Tohle je Maggie. Bude teď s námi bydlet, spolu se svým tatínkem. Pamatuješ, že jsem ti o tom říkala?“

Cheryl vzhlédla, usmála se a nacpala si do pusy další chipsy. „Dobře, mami.“ Vrátila se ke kreslení a její zrzavé kudrnaté lokny se pohupovaly sem a tam, když si začala pobrukovat nějakou písničku. Pak přestala a znovu vzhlédla. „Hele, kolik ti je?“

„Šest,“ odpověděla jsem.

Usmála se. „Mně je pět! Hraješ si ráda s panenkami?“

Přikývla jsem.

Zase se usmála a vrátila se ke kreslení. „Fajn. Tak zatím.“

Katie se zasmála a vyprovodila mě z pokoje. „Myslím, že z vás dvou budou opravdu dobré kamarádky,“ zašeptala.

Potom mi ukázala můj pokoj. Táta už mi tam dal tašky s mými věcmi. Oči se mi rozšířily úžasem nad tím, jak je ten prostor velký – a to všechno jenom pro mě! „Páni…“ Zhluboka jsem se nadechla. „Tohle je vážně moje?“

„Ano, tohle je tvůj pokoj.“

Týjo.

„Chápu, že vy dva musíte být unavení po dlouhé cestě. Teď vás nechám o samotě, abys mohl připravit Maggie do postele.“ Katie se usmála na tátu a políbila ho na tvář.

Když mi táta chystal pyžamo, zeptala jsem se: „Mohla by mě dnes uložit Katie?“

Neprotestovala.

Jakmile mě zakryla peřinou, usmála jsem se na ni a ona se usmála na mě. Ještě chvíli jsme si spolu povídaly. „Víš, vždycky jsem si přála mít ještě jednu dceru,“ vykládala a pohladila mě po vlasech.

Neřekla jsem to nahlas, ale vždycky jsem si přála mít mámu.

„Užijeme si spolu spoustu zábavy, Maggie. Ty, Cheryl a já. Můžeme si lakoval nehty, sedět u bazénu, popíjet limonádu a listovat časopisy. Můžeme dělat všechno, co kluci nesnáší.“

Objala mě na dobrou noc, pak zhasla světlo a odešla.

Vůbec jsem nemohla usnout.

Dlouhou dobu jsem sebou házela, otáčela se ze strany na stranu a fňukala, jenže táta mě nemohl slyšet, protože byl v horním patře a spal ve své ložnici s Katie. I kdybych chtěla jít za ním, nemohla jsem, protože chodba byla temná, a já nesnášela temná místa víc než cokoliv jiného na světě. Popotahovala jsem nosem a rozhodla se, že budu počítat ovečky, ovšem vůbec to nefungovalo.

„Co je to s tebou?“ zeptala se jakási strašidelná postavička stojící ve dveřích mého pokoje.

Zalapala jsem po dechu, posadila se zpříma a objala polštář.

Stín se přiblížil, a když jsem poznala, že je to Brooks, zlehka jsem vydechla úlevou. Vlasy měl rozčepýřené a na tváři měl otlačeniny od polštáře. „Musíš přestat brečet. Pořád mě budíš.“

Popotáhla jsem. „Promiň.“

„Co se vlastně děje? Stýská se ti po domově, nebo co?“

„Ne.“

„Tak o co jde?“

Zahanbeně jsem sklopila hlavu. „Bojím se tmy.“

„Aha.“ Na vteřinu přimhouřil oči, než vyšel z místnosti.

Nepřestávala jsem objímat polštář a docela mě překvapilo, když se Brooks vrátil. Něco držel v ruce a přešel ke zdi, aby to zapojil do zásuvky. „Calvin nepotřebuje noční světýlko. Jeho máma mu ho dala do pokoje, ale je mu k ničemu.“ Povytáhl obočí. „Je to teď lepší?“

Přikývla jsem. Lepší.

Zazíval. „Tak fajn. Dobrou noc… ehm… jak že se to vlastně jmenuješ?“

„Maggie.“

„Dobrou, Maggie. Tady v našem městě se nemusíš ničeho bát. Je tady bezpečno. Jsi tu v bezpečí. A pokud to nepomůže, můžeš jít spát do Calvinova pokoje na zem. Jsem si jistej, že mu to nebude vadit.“ Poškrábal se v rozčepýřených vlasech, znovu zazíval a pak odešel.

Ještě předtím, než se mi oči začaly samy zavírat, padl můj zrak na noční světýlko ve tvaru rakety. Cítila jsem se unavená. Cítila jsem se v bezpečí. Cítila jsem se chráněná tou malou raketovou lodí, kterou mi daroval chlapec, jehož jsem právě poznala.

Předtím jsem si tím nebyla úplně jistá, ale teď už jsem to věděla.

Táta měl pravdu.

„Navždy,“ zašeptala jsem a propadala se hlouběji a hlouběji do svých snů. „Tentokrát je to navždy.“

PRVNÍ ČÁST

Kapitola první

Maggie

25. července 2008 – deset let

Dopis klukovi, kterej je do mě zamilovanej

Od Maggie May Rileyové

Milý Brooksi Tylere,

dlouho jsem na tebe byla naštvaná, když jsi mě před pár dny strčil do kaluže a řekl mi to škaredý slovo. Zničil jsi moje oblíbený šaty a moje růžovo-žlutý sandály. Byla jsem na tebe nas naštvaná, že jsi do mě strčil.

Tvůj brácha Jamie mi řekl, že seš na mě hnusnej, protože mě miluješ. Říkáš mi nadávky, protože to prý kluci dělají, když jsou zamilovaní. Strčil jsi do mě jen proto, protože jsi mi chtěl být nablízku. Myslím si, že je to od tebe deb hloupý, ale moje máma říká, že všichni muži jsou hloupí, takže za to vlastně nemůžeš. Je to ve vaší DNA.

Chci ti jenom říct, že mi nevadí, že mě miluješ, Brooksi. Dovoluju ti milovat mě na věky věků.

Už jsem začala plánovat svatbu.

Bude to za pár dní, v tom lese, kam vy kluci chodíte na ryby. Vždycky jsem si přála mít svatbu u vody, jako moje máma s tátou.

Radši by sis měl vzít kravatu, ale ne tu hnusnou hnědou, jako pokaděnou, co jsi měl minulou neděli v kostele. A taky se trochu postříkej kolínskou od svýho táty. Vím, že seš ještě kluk, ale to neznamená, že musíš smrdět jako malej kluk.

Miluju tě, Brooksi Tylere Griffine.

Na věky věků.

Tvoje nastávající žena,

Maggie May

P. S. Přijímám tvou omluvu, kterou jsi mi nikdy neřekl. Jamie mi říkal, že je ti to líto, takže si nemusíš dělat starosti, už na tebe nejsem naštvaná.

Dopis holce, která je na hlavu

Od Brookse Tylera Griffina

Maggie May,

nelíbíš se mi! Ztrať se a dej mi pokoj, navždy.

Tvůj ne nastávající manžel

Brooks Tyler

Dopis klukovi, kterej se chová jako blázen

Od Maggie May Rileyové

Můj Brooksi Tylere,

musím se smát. Jamie říkal, že mi odpovíš něco takovýho.

Co říkáš na růžovou a fialovou barvu? Myslím, že k našemu svatebnímu obřadu by se skvěle hodily. Nejspíš bychom se pak měli sestěhovat, ale na hypotéku jsem ještě moc mladá. Možná bychom mohli bydlet u tvých rodičů, dokud si nenajdeš podřadnou pořádnou práci, abys uživil mě a naše mazlíčky.

Budeme mít psa jménem Skippy a kočku jménem Jam.

Tvoje Maggie May

Dopis holce, která se úplně zcvokla

Od Brookse Tylera Griffina

Maggie,

my dva se nebudeme brát. Nebudeme mít žádný domácí mazlíčky. Nejsme ani kamarádi. JÁ TĚ TOTIŽ NESNÁŠÍM, MAGGIE MAY! Kdyby tvůj bratr nebyl můj nejlepší kámoš, ani bych se s tebou NIKDY nebavil! Myslím si totiž, že seš cvok.

Skippy a Jam? To jsou teda hloupý jména. Ty nejhloupější, jaký jsem kdy slyšel. Vím, že se tak jmenuje burákový máslo, ale já osobně dávám přednost značce Jif.

Nejsem tvůj

Brooks

Dopis klukovi, kterej má špatnej vkus

Od Maggie May Rileyové

Brooksi Tylere,

máma vždycky říká, že skvělý vztah se zakládá na dvou hlavních věcech: člověk musí mít rád podrobnosti podobnosti, prostě všechno, co mají ti dva společnýho, a pak taky musí respektovat to, v čem se ten druhý liší. Líbí se mi, že máme oba rádi burákový máslo, a respektuju, že dáváš přednost značce Jif.

I když je tvůj názor špatný.

Navždy tvoje

Maggie May

P. S. Už máš tu kravatu?

Dopis holce, která je úplně mimo

Od Brookse Tylera Griffina

Maggie May,

já nepotřebuju žádnou kravatu, protože si tě nikdy nevezmu.

A nauč se pořádně psát, ty hlupačko.

Brooks

Dopis klukovi, kvůli kterýmu teď brečím

Od Maggie May Rileyové

Brooksi,

to od tebe bylo zlý.

Maggie

Dopis holce, která se pořád chová jako cvok,

ale neměla by brečet

Od Brookse Tylera Griffina

Maggie May,

omlouvám se. Občas se chovám jako pitomec.

Brooks

Dopis klukovi, kterej mě rozesmál

Od Maggie May Rileyové

Brooksi Tylere Griffine,

odpouštím ti.

Můžeš si vzít tu pokaděnou kravatu, jestli chceš. Nebude mi vadit, když budeš špatně oblečenej, hlavně že se vezmeme.

Uvidíme se příští víkend v pět u těch dvou srostlých stromů.

Na věky věků tvoje

Maggie May Rileyová

Kapitola druhá

Brooks

Nenáviděl jsem Maggie May. Přál bych si, aby existovalo nějaké silnější slovo, které by dokázalo popsat mé city k té otravné, uřvané holce, jež mě v poslední době neustále pronásledovala. Ale slovo nenávist bylo to jediné, co mi pokaždé přišlo na mysl, kdykoliv se ocitla v mé blízkosti. Neměl jsem jí tenkrát před lety nosit to noční světýlko. Měl jsem prostě předstírat, že neexistuje.

„Proč musí jet s námi?“ zasténal jsem a začal si balit rybářské vlasce, splávky, závaží na vlasce a háčky do krabice na rybářské náčiní. Poslední dva roky jsem chodil na ryby s tátou, starším bratrem Jamiem, Calvinem a jeho novým tátou Ericem – neboli panem Rileym, jak jsem mu říkal. Chodívali jsme nahoru do Harper Creek, což bylo asi patnáct minut chůze. Sedávali jsme tam ve člunu pana Rileyho, smáli se a užívali si spoustu zábavy. Jezero bylo tak obrovské, že když se člověk podíval přes něj, sotva rozeznal budovy a obchody ve městě, jež se nacházelo na opačném břehu. S Calvinem jsme se často bavili tím, že jsme se pokoušeli najít knihovnu, obchod s potravinami a poštu. Pak jsme se ze všech sil snažili chytit nějakou rybu. Pokaždé to byla čistě mužská záležitost, při níž jsme se všichni nacpali až k prasknutí nezdravým jídlem a bylo nám to úplně jedno. Byla to taková naše tradice, a teď ji měla zničit jedna hloupá desetiletá holka, která si neustále něco prozpěvovala a točila se v kruzích jako pominutá. Maggie May byla neuvěřitelně otravná. Jednou jsem si vyhledal její jméno ve slovníku a jeho význam byl: „Calvinova otravná nevlastní sestra.“

Možná jsem si tu definici vymyslel sám a máma mi vynadala za to, že jsem ji připsal do slovníku, ale stejně to byla pravda.

„Rodiče říkali, že musí jít s náma,“ vysvětloval Calvin a chystal si svůj prut. „Máma veze Cheryl k doktorovi, takže by musela zůstat sama doma a neměl by ji kdo hlídat.“

„Nemůže být prostě zamčená v domě? Tví rodiče by jí tam mohli nechat sendvič s burákovým máslem a marmeládou a krabici džusu, nebo tak něco.“

Calvin se uchechtl. „Kéž by. Vážně je to hloupý.“

„Ona je hloupá!“ vykřikl jsem. „Představuje si, že spolu budeme mít v lese svatbu. Je šílená.“

Jamie se zakřenil. „To říkáš jenom proto, že ji tajně miluješ.“

„To není pravda!“ rozkřikl jsem se. „To je nechutný. Z Maggie May je mi zle. Z pomyšlení na ni mám noční můry.“

„Říkáš to, protože ji miluješ,“ posmíval se mi Jamie.

„Radši drž hubu, než ti ji sám zavřu, pitomče. Sama mi řekla, že seš to ty, kdo o mně šíří ty drby, že jsem do ní zamilovanej! To kvůli tobě si myslí, že si ji vezmu.“

Zasmál se. „Jo, já vím.“

„Tak proč to děláš?“

Jamie mě praštil do ramene. „Protože jsem tvůj velkej brácha a velcí bratři mají za úkol dělat svým mladším bratrům ze života peklo. Je to přímo v sourozenecký smlouvě.“

„Nic takovýho jsem nepodepsal.“

„Byl jsi tenkrát ještě moc malej, takže to máma podepsala za tebe, ty trdlo.“

Obrátil jsem oči v sloup. „To je fuk. Ale jedno vím jistě. Dnešní den je kvůli Maggie už předem úplně zkaženej. Zná totiž způsob, jak všechno zničit. A kromě toho ani neumí chytat ryby!“

„Umím!“ vybafla Maggie, když vyběhla z domu v šatech, žlutých sandálech a s růžovým rybářským prutem s obrázkem Barbie.

Panebože! Kdo chodí na ryby v šatech a s růžovým prutem?

Prohrábla si prsty rozcuchané světlé vlasy a pokrčila svůj obrovský nos. „Vsadím se, že chytím víc ryb než Calvin s Brooksem dohromady! Pro tebe to neplatí, Jamie. Vsadím se, že ty seš v rybaření dobrej.“ Věnovala mu úsměv, ze kterého se mi zvedl žaludek. Měla ten nejošklivější úsměv na světě.

Jamie se na ni taky usmál. „Ty budeš určitě taky dobrá, Maggie.“

Potají jsem zakoulel očima. Jamie to dělal neustále – byl k Maggie moc milý, protože věděl, že mě tím spolehlivě naštve. Věděl jsem, že se mu v žádném případě nemohla líbit, protože byla tak nesympatická.

„Kluci, hodláte sedět celý den tady, nebo se vydáme do zátoky?“ zeptal se pan Riley. Vyšel z domu s bednou náčiní a rybářským prutem. „Tak pohyb.“

Všichni jsme se vydali na cestu. Muži šli úplně normálně, zatímco Maggie celou cestu poskakovala, točila se dokola a zpívala mnohem víc popových písniček, než by kdo měl slyšet. V duchu jsem si přísahal, že jestli se ještě jednou budu muset dívat, jak předvádí makarenu, vlastnoručně ji uškrtím. Jakmile jsme dorazili do lesa, představoval jsem si, jak my chlapi nastoupíme do člunu pana Rileyho a Maggie tam necháme.

Přímo dokonalý sen.

„Budeme potřebovat nějakou návnadu,“ oznámil pan Riley a vytáhl malý rýč a kovový kbelík. „Tak kdo je dnes na řadě?“

„Brooks,“ ukázal Calvin na mě. Pokaždé, když jsme šli rybařit, jeden z nás měl za úkol hrabat se v lese v hlíně a sesbírat nějaké červy. Popadl jsem rýč a kbelík a nestěžoval si. Pravda byla, že vyhrabávání červů bylo jednou z mých nejoblíbenějších součástí rybaření.

„Myslím, že Maggie by měla jít s ním.“ Jamie se zakřenil a mrkl na Maggie. Její obličej se rozzářil nadějí, zatímco já jsem měl sto chutí majznout svého bratra po hlavě.

„Ne. To je v pohodě, zvládnu to sám.“

„Ale já bych šla moc ráda.“ Maggie se culila od ucha k uchu.

Takový šeredný úsměv!

„Tati, můžu jít s Brooksem?“

Blýskl jsem očima po panu Rileym a okamžitě jsem věděl, že jsem v háji, protože Maggie měla svého tátu omotaného kolem prstu. Nikdy jsem ho nezažil říct Maggie ne a pochyboval jsem, že by měl v plánu s tím dnes odpoledne začít.

„Samozřejmě, miláčku. Užijte si to, vy dva.“ Usmál se. „My zatím připravíme loď, a až se oba vrátíte, vyrazíme na vodu.“

Než jsme se vydali do lesa, dal jsem Jamiemu pořádnou ránu do ramene. Praštil mě ještě víc, což Maggie rozesmálo. Po cestě jsem si nasadil sluchátka MP3 přehrávače a rychle rázoval s nadějí, že ji setřesu, ale to její hopsání a všelijaké otočky byly překvapivě rychlé.

„Tak co, už jsi našel nějakou pěknou kravatu?“ zeptala se.

Obrátil jsem oči v sloup. I když jsem měl hudbu puštěnou nahlas, pořád jsem slyšel její štěbetání. „Já si tě nevezmu.“

Zahihňala se. „Za dva dny máme svatbu, Brooksi. Nechovej se jako blázen. Předpokládám, že Calvin ti půjde za svědka? Nebo to bude Jamie? Cheryl mi půjde za družičku. Hej, myslíš, že bych si na chvíli mohla poslechnout tu tvou hudbu? Calvin mi říkal, že máš senzační nahrávky, a řekla bych, že když se teď budeme brát, měla bych vědět, jakou hudbu posloucháš.“

„Nebereme se a mýho MP3 přehrávače se nikdy ani nedotkneš.“

Zahihňala se, jako bych jí řekl nějaký dobrý vtip.

Začal jsem se hrabat v hlíně a ona se houpala na větvích stromů. „Tak pomůžeš mi kopat, nebo co?“

„Fuj, v životě bych nemohla šáhnout na žádnýho červa.“

„Tak proč jsi se mnou vůbec chodila?“

„Přece abychom spolu mohli naplánovat naši svatbu, ty truhlíku. A navíc jsem si říkala, že bychom se mohli zajít podívat na tu chatu, která je nedaleko odsud. Pro začátek bychom tam třeba mohli bydlet, kdybys chtěl. Mohli bychom to tam upravit pro naše domácí mazlíčky. Stejně to tam nikomu nepatří a pro naši malou rodinu by to stačilo.“

Ta holka byla vážně šílená.

Zatímco jsem pokračoval v kopání, ona neustále drmolila. Čím rychleji jsem kopal, tím rychleji mlela o holčičích blbostech, který mě absolutně nezajímaly – o botách, make-upu, prvním tanci, svatebním dortu, dekoraci. Dokonce přišla s nápadem, že bychom v té opuštěné chatě mohli uspořádat svatební hostinu. A její seznam pokračoval dál a dál. Uvažoval jsem, že zahodím rýč i kbelík a začnu utíkat jako o život – protože už mi bylo jasné, že mě chce Maggie zabít. Když zmínila jméno našeho prvního dítěte, věděl jsem, že věci zašly příliš daleko.

„Poslouchej!“ zařval jsem a převrhl kbelík s několika červy, které jsem posbíral. Kroutili se a snažili se zavrtat zpátky do hlíny, ale mně to bylo úplně jedno. Vypnul jsem hrudník a udělal pár kroků směrem k ní. Vymrštil jsem jednu pěst do vzduchu a zařval jí přímo do obličeje: „Nebudeme se brát! Ani dnes, ani zítra, ani nikdy jindy! Hnusíš se mi! V tom posledním dopise jsem na tebe byl milej jenom proto, že mi Jamie řekl, že když ti napíšu něco hnusnýho, bude na mě žalovat mým rodičům a pak dostanu co proto. Je ti to jasný? Tak už konečně přestaň mlít o těch svatebních sračkách a sklapni.“

Naše obličeje byly jen pár centimetrů od sebe. Prsty měla sepjaté za zády a já viděl, jak se jí chvěje spodní ret. Maggie přimhouřila oči a prohlížela si mě, jako by se snažila rozluštit jednoznačná slova, která jsem jí právě vmetl do obličeje. Na vteřinu se zamračila, ale pak znovu nasadila ten svůj ošklivý úsměv. Než jsem stačil obrátit oči v sloup, naklonila se ke mně, popadla mě oběma rukama za obličej a přitáhla si mě blíž k sobě.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se se zmáčknutými tvářemi.

„Chystám se tě políbit, Brooksi, protože musíme zapracovat na našem prvním polibku, než to provedeme před rodinou a přáteli.“

„To teda rozhodně neuděláš…“ Odmlčel jsem se a srdce mi bušilo. Maggie přitiskla své rty na mé a přitáhla si mě blíž k sobě. Okamžitě jsem se jí vytrhl. Chtěl jsem něco říct, ale mluvení mi najednou připadalo těžké, tak jsem na ni zůstal jen rozpačitě zírat.

„Měli bychom to zkusit ještě jednou,“ oznámila mi a pokyvovala hlavou.

„Ne! Nebudeme se líbat…“ Znovu mě políbila. Cítil jsem, jak mi celé tělo hoří… vztekem? Nebo to byl možná zmatek? Ne. Vztek. Určitě to byl vztek. Nebo možná…

„Přestaneš s tím?!“ zařval jsem, znovu jsem se jí vytrhl a udělal pár kroků dozadu. „Nemůžeš líbat lidi, kteří se s tebou nechtějí líbat!“

Oči jí ztěžkly a tváře zrudly. „Ty mě nechceš líbat?“

„Ne! Nechci. Nechci s tebou mít nic společnýho, Maggie May Rileyová! Už ani nechci být tvůj soused. Nechci se s tebou kamarádit. Nechci si tě vzít a rozhodně se s tebou nechci líbat…“ Znovu jsem se odmlčel, ale tentokrát to způsobila moje vlastní iniciativa. Nějakým záhadným způsobem se stalo, že jsem se k ní během svého výlevu znovu přiblížil a moje rty ji připravily o další nádech. Položil jsem jí ruce na tváře, zmáčkl je k sobě a celých deset vteřin jsem ji vytrvale líbal. Poctivě jsem počítal každou vteřinu. Když jsme se od sebe odtáhli, oba jsme tiše zůstali stát na místě.

„Tys mě políbil,“ zašeptala.

„Byl to omyl,“ odpověděl jsem.

„Dobrý omyl?“

„Špatný omyl.“

„Aha.“

„Jo.“

„Brooksi?“

„Maggie?“

„Nemohl bys mě ještě jednou omylem políbit?“

Kopl jsem botou do trávy a třel si zátylek. „Ale nebude to znamenat, že si tě vezmu.“

„Fajn.“

Povytáhl jsem obočí. „Myslím to vážně. Bude to trvat jen deset vteřin a tím to skončí. Potom už se nikdy nepolíbíme. Nikdy.“

„Fajn,“ přikývla.

Znovu jsem k ní přistoupil blíž a navzájem jsme se drželi za tváře. Když jsme se začali líbat, zavřel jsem oči a počítal do deseti.

Počítal jsem pomalu, tak pomalu, jak se pohybovali ti červi.

Jedna…

Jedna a půl…

Jedna a tři čtvrtě…

Dvě…

„Brooksi?“ zamumlala mi do úst. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že na mě Maggie zírá.

„Ano?“ zeptal jsem se, ruce stále na její tváři.

„Asi už bychom se měli přestat líbat. Už jsem do deseti napočítala pětkrát.“

Rozpačitě jsem ustoupil. „To je fuk. Stejně se musíme vrátit na loď.“ Rychle jsem se pokusil posbírat další červy, ale vůbec se mi to nedařilo. Koutkem oka jsem pozoroval Maggie, jak se ve svých šatech natřásá a prozpěvuje si.

„Hej, Brooksi. Vím, že jsem řekla, že si na svatbu můžeš vzít tu hnědou kravatu, ale stejně si myslím, že v zelené by ti to slušelo mnohem víc. Přines ji zítra na zkoušku. Sejdeme se v sedm přímo tady.“ Rty se jí zvlnily do úsměvu a já se nemohl ubránit myšlence, co se na ní v tu chvíli změnilo.

Její úsměv najednou už nevypadal tak ošklivě.

Když se chystala vydat na zpáteční cestu, rychle jsem vstal a nedopatřením znovu vysypal červy. „Hej, Maggie?“

Otočila se na patě. „Ano?“

„Nemohli bychom to líbání zkusit ještě jednou?“

Zrudla, usmála se a vypadala nádherně. „Jak dlouho?“

„Nevím…“ Nacpal jsem si ruce do kapes, pokrčil rameny a díval se na červa, který mi lezl po tkaničce od bot. „Možná ještě jednou deset vteřin.“

Kapitola třetí

Maggie

Milovala jsem Brookse Tylera.

Přála bych si, aby existovalo nějaké silnější slovo, jež by dokázalo popsat mé city k tomu pohlednému, drzému klukovi, který mě nedávno políbil. Ale slovo láska bylo to jediné, co mi pokaždé přišlo na mysl, kdykoliv se ocitl v mé blízkosti.

Zatímco jsem ležela na posteli a v duchu si neustále přehrávala náš poslední, desetivteřinový polibek, vyrušil mě Cherylin pronikavý hlas. „To si ze mě děláš srandu!“

Nebyla jsem si jistá, co skučí víc, jestli vítr venku, nebo Cheryl. „Já nevím, co to znamená jít za družičku! Co dělá družička?“ zakňučela Cheryl a plácla sebou vedle mě. Její kudrnaté zrzavé lokny se pohupovaly nahoru a dolů, jak poskakovala po mé matraci. Cheryl byla moje nejlepší kamarádka od té doby, co jsme se nastěhovali do jejich domu, a navíc to byla moje nevlastní sestra. Takže bylo jasné, že musí být mou hlavní družičkou.

„Vlastně nemusíš dělat vůbec nic, opravdu. Kromě toho, co po tobě budu chtít. A pokud budu ve stresu z plánování svatby, můžu na tebe bez přestání křičet. A musíš mi držet zadní stranu šatů, zatímco budu procházet uličkou.“

„Proč ti musím držet šaty?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím, ale když se vdávala moje teta, tak jí družička držela šaty, takže si myslím, že je to součást svatby.“ Na podlaze ve svém pokoji jsem si připravila celé rozvržení svatebního obřadu s panenkami Barbie, plyšáky a poníky My Little Pony. Ken zastupoval Brookse v pozici ženicha a Barbie zastupovala mě.

„Jak sis vůbec našla přítele?“ zeptala se mě Cheryl a pořád přitom poskakovala na matraci.

„Snoubence,“ opravila jsem ji. „A vlastně je to docela jednoduchý. Jsem si jistá, že bys taky nějakýho sehnala. Jenom si musíš natáčet pramínky vlasů na prsty a napsat mu dopis, ve kterým mu oznámíš, že budete mít svatbu.“

„Vážně?“ podivila se Cheryl. „A to je všechno?“

Přikývla jsem. „Jo.“

„Páni!“ povzdechla si. Bylo vidět, že to na ni zapůsobilo. Nechápala jsem proč. Kluci se sháněli vcelku snadno. Máma říkala, že daleko větší problém je zbavit se jich. „Jak to všechno víš?“

„Řekla mi to máma.“

Našpulila rty. „A proč to neřekla mně? Já jsem taky její dcera. A navíc to byla nejdřív moje máma.“

„Nejspíš seš na to ještě moc malá. Určitě ti to řekne příští rok, nebo tak nějak.“

„Já nechci čekat celej rok.“ Cheryl přestala poskakovat a začala si točit vlasy. „Potřebuju papír a tužku. Anebo… co kdyby si Brooks vzal i mě?“

Dala jsem si ruce v bok a zvedla obočí. „Co to má znamenat?“

Nepřestávala si natáčet vlasy. „Jen mě to tak napadlo. Pořád se na mě usmívá.“

Ach, můj bože.

Moje sestra byla coura. Máma říkala, že to slovo nesmím říkat, ale jednou jsem ji slyšela, jak to povídá své sestře, která měla známost se zadaným mužem, a tetě Mary se to tenkrát vůbec nelíbilo. A Cheryl se teď snažila o to samé.

„Jen se snaží být milý. Usmívá se na každého. Jednou jsem ho viděla usmívat se na veverku.“

„Chceš říct, že když se usmívá na veverku, je to stejný, jako když se usmívá na mě?“ zeptala se zvýšeným hlasem. Na chvíli jsem zaváhala. Napadlo mě, že by Cheryl mohla mít s veverkami pár věcí společných. Například malý mozeček, protože pokud si myslela, že by jí Brooks dal přednost přede mnou, musela být úplně tupá.

Cheryl se zvedla, pořád si točila vlasy a odfrkla si. „Proč neodpovídáš? Počkej, až to řeknu mámě! Můžu si vybrat kluka, kterýho budu chtít, a ty mi do toho nebudeš mluvit!“

„Je mi to úplně fuk. Akorát nemůžeš mít mýho snoubence.“

„Můžu!“

„Nemůžeš!“

„Můžu!“

„Sklapni a přestaň si kroutit ty tvoje debilní vlasy!“ zaječela jsem.

Zalapala po dechu a v očích se jí objevily slzy. Pak se rozvzlykala a vyběhla z mého pokoje. „Nepřijdu na tvoji svatbu!“

„Ani nejsi pozvaná!“ zařvala jsem za ní.

Trvalo jen pár minut, než máma vešla do mého pokoje s přimhouřenýma očima. „Vy jste se zase pohádaly, co?“

Pokrčila jsem rameny. „Už zase hysterčí.“

„Na to, že jste nejlepší kamarádky, jste docela často v sobě.“

„Jo. No, to holky dělají.“

Usmála se a souhlasila se mnou. „Já vím. Ale nezapomínej na to, že je mladší než ty, Maggie. Cheryl má maličko složitější povahu. Je tak trochu samotářka a podivínka a občas má problémy zapadnout. A ty jsi její jediná opravdová kamarádka, a ještě navíc její sestra. Jste jedna rodina, a co dělají členové rodiny jeden pro druhého?“

„Dávají na sebe navzájem pozor?“

Máma přikývla a políbila mě na čelo. „Přesně tak. Dáváme na sebe pozor, i v těžkých časech.“ Tohle mi máma říkala pokaždé, když jsme se s Cheryl pohádaly. Členové rodiny dávají jeden na druhého pozor. A obzvlášť v těžkých časech, kdy člověk neměl chuť se na toho druhého ani podívat.

Pořád jsem si pamatovala, kdy to řekla poprvé. S tátou si zavolali Calvina, Cheryl a mě do obýváku a řekli nám, že jim můžeme říkat mami a tati, když budeme chtít. Bylo to večer po jejich svatbě a my jsme byli oficiálně jedna rodina. Jak jsme tam všichni seděli, máma s tátou nás přiměli položit ruce na sebe a slíbit si, že na sebe budeme navzájem dávat pozor. Protože to rodiny dělají.

„Já se jí omluvím,“ zamumlala jsem si sama pro sebe a měla jsem na mysli Cheryl. Koneckonců, byla to moje nejlepší kamarádka.

Zbytek odpoledne jsem strávila plánováním svatby. Snila jsem o své svatbě od svých sedmi let, takže to byla neuvěřitelně dlouhá doba. Zajímalo by mě, jakou hudbu má Brooks rád. Jelikož mi nechtěl půjčit svůj MP3 přehrávač, musela jsem na to přijít sama. S Calvinem každý večer brnkali na tátovu kytaru a tvrdili, že z nich jednou budou slavní muzikanti. Zpočátku jsem jim moc nevěřila, ale čím víc cvičili, tím byli lepší. Možná by dokonce mohli zahrát na svatbě. Taky bych možná mohla vybrat jeho oblíbenou písničku, která bude hrát, až půjdu uličkou. Na druhou stranu, s bráchou si minulý týden pořád zpívali „Sexy Back“ od Justina Timberlakea, což se mi nezdálo moc vhodné jako svatební píseň.

Ale možná pro náš první společný tanec.

Každý večer poté, co nás máma s tátou uložili do postelí, jsem dole v obývacím pokoji slyšela hrát hudbu. Byla to pokaždé ta stejná písnička – „You Send Me“ od Sama Cookea – píseň, kterou jim hráli během jejich prvního svatebního tance. Po špičkách jsem vyšla ze svého pokoje na vrchol schodiště a podívala se dolů. Světla byla ztlumená, táta vzal mámu za ruku a každý večer jí položil tu samou otázku: „Zatančíš si se mnou?“ Pak se spolu začali točit dokola a oba se přitom hihňali jako puberťáci. Máma držela v ruce sklenku vína, a když táta s mámou zatočil, víno vyšplíchlo ze skleničky na bílý koberec. Začali se hihňat ještě víc a ještě víc se přimáčkli k sobě. Mámina hlava se opírala o tátovu hruď. Tančili pomaleji a táta jí něco šeptal do ucha.

Takhle pro mě vypadala pravá láska.

Pravá láska znamenala, že se člověk dokázal zasmát svým chybám.

Pravá láska znamenala, že jste si šeptali tajemství.

Pravá láska znamenala, že člověk nikdy nemusel tančit sám.

Probudila jsem se připravená na den, který jsem měla před sebou. „Dnes je generální zkouška mého svatebního dne!“ zakřičela jsem, natáhla ruce a poskakovala na posteli. „Dnes je moje generálka! Moje generálka!“

Calvin doklopýtal do mého pokoje a mnul si rozespalé oči. „Panebože, Maggie, mohla bys zavřít hubu? Jsou tři hodiny ráno,“ zasténal a zívl.

Uculila jsem se. „To je jedno, protože dnes mám svatební generálku, Calvine!“

Ještě chvíli bručel a počastoval mě několika nadávkami, ale mně to bylo jedno.

Táta doklopýtal do mého pokoje stejně rozespalý jako můj bratr, protíral si oči a zíval. Přešel k mé posteli a já mu skočila kolem krku.

„Tati, hádej co? Hádej co?“ ječela jsem vzrušením.

„Počkej… Máš dnes svatební generálku?“

Rychle jsem přikyvovala a rozesmála se, když se se mnou začal točit v kruhu, ačkoliv byl rozespalý. „Jak to víš?“

Ušklíbl se. „Jen mě to tak napadlo.“

„Mohl bys ji donutit, aby tady přestala ječet? Chci jít spát,“ zavrčel Calvin. „Ani to není doopravdická svatba!“

Zalapala jsem po dechu a chystala se umlčet jeho lži, ale táta mě zastavil a zašeptal: „Někdo prostě není ranní ptáče. Co kdybychom se teď všichni vrátili ještě na pár hodin do postele? A později ti přichystám slavnostní předsvatební snídani.“

„Vafle s jahodami a šlehačkou?“

„A s čokoládovou posypkou!“ zasmál se.

Calvin ještě něco nevrle zabručel a odšoural se zpátky do svého pokoje a táta mě uložil do postele a dal mi eskymáckou pusu. „Zkus se ještě na pár hodin prospat, ano, zlato? Máš před sebou velký den.“ Zakryl mě peřinou, stejně jako to dělal každý večer.

„Dobře, tati.“

„A Maggie May?“

„Ano?“

„Svět se točí dál díky tlukotu tvého srdce.“ Tahle slova mi říkal každý den, tak dlouho, co jsem si pamatovala.

Když zhasl světlo a odešel, ležela jsem v posteli a dívala se na zářící hvězdy na stropě. Doširoka jsem se usmívala s rukama na hrudi, kde jsem cítila každý úder svého srdce, jež udržovalo svět v chodu.

Věděla jsem, že bych měla spát, ale nemohla jsem, protože to byl den před mým svatebním dnem. Měla jsem si brát kluka, který ještě netušil, že až oslavíme desetileté výročí svatby, bude mým nejlepším přítelem.

Nejspíš bude potřebovat těch deset let, aby si uvědomil, že opravdu chce být mým manželem.

A pak budeme žít šťastně až do smrti.

Když přišlo ráno, byla jsem jako první vzhůru a čekala dole na vafle. Táta s mámou ještě spali, když jsem se vplížila do jejich ložnice.

„Hej, jste vzhůru?“ zašeptala jsem. Nic. Píchla jsem tátu do obličeje a zeptala se znovu. „Hej, už jsi vzhůru, tati?“

„Maggie May, ještě není čas vstávat,“ zamumlal.

„Ale vždyť jsi říkal, že mi uděláš vafle!“ zakňourala jsem.

„Až ráno.“

„Už je ráno,“ zasténala jsem. Přešla jsem k oknu a odhrnula závěsy. „Vidíš? Už svítí slunce.“

„Slunce je lhář, proto Bůh stvořil závěsy,“ zívla máma a převalila se na druhý bok. Otevřela oči a pohlédla na budík na nočním stolku. „Půl šesté v sobotu není ráno, Maggie May. Teď se vrať do postele a my tě přijdeme vzbudit.“

Přišli mě vzbudit až v osm hodin – ale překvapivě už jsem byla vzhůru. Den se táhl mnohem pomaleji, než bych chtěla, a rodiče mě donutili jít se podívat na Cherylin taneční recitál, který trval déle, než by měl. Nicméně jakmile jsme se vrátili domů, byla jsem připravená vyrazit za Brooksem.

Máma mi řekla, že můžu jít ven jedině tehdy, když s sebou vezmu Cheryl, ale i když jsem se jí omluvila, pořád mi nechtěla jít za družičku. A tak jsem se za Brooksem do lesa musela vyplížit sama. Poskakovala jsem ulicemi naší čtvrti a kochala se perfektně posekanými trávníky a dokonalými květinovými záhonky. Harper County bylo malé město, kde každý znal každého, takže co chvíli hrozilo, že někdo zavolá mámě, že mě vidí poskakovat venku na ulici. Proto jsem musela být rychlá.

Ale zase ne moc rychlá, protože jsem se vždycky musela zastavit na rohu bloku, rozhlédnout se na obě strany a pak přejít ulici k domu paní Booneové. Trávník před domem paní Booneové byl úplným opakem trávníků všech ostatních sousedů. Všude rostly květiny, bez jakéhokoli řádu. Žluté růže, levandule, vlčí máky – jakákoli květina, na kterou byste si vzpomněli, nejspíš rostla v předzahrádce paní Booneové.

Nikdo se nikdy neobtěžoval zastavit u domu té staré paní. Všichni o ní říkali, že je hrubá, nevrlá a odměřená. Většinou seděla sama na přední verandě, pohupovala se v houpacím křesle sem a tam a mumlala si něco pro sebe nebo si povídala se svým kocourem Muffinem.

Nejoblíbenější částí mého dne byl okamžik, kdy paní Booneová zašla do domu, aby si udělala čaj. Vypila mnohem víc čaje než kdokoli jiný, koho jsem znala. Jednou jsme ji s Cheryl pozorovaly přes ulici a byly jsme ohromeny, kolikrát paní Booneová opustila houpací křeslo a vrátila se s šálkem čaje.

Kdykoliv zmizela v domě, vplížila jsem se na její předzahrádku, kterou střežil bílý laťkový plot. Přivoněla jsem si ke všem květinám a pak se válela ve vysoké trávě s Muffinem.

Toho večera jsem si musela na její zahrádku pospíšit, protože jsem před schůzkou s Brooksem neměla moc času.

„Hej! Ty seš ta Ericova holka! Vypadni z mýho trávníku!“ zasyčela paní Booneová se šálkem čaje v otevřených dveřích. Řekla jsem jí své jméno přinejmenším už stokrát, ale ona ho jednoduše odmítala vzít na vědomí.

„Maggie,“ zvedla jsem se z trávy a držela předoucího Muffina v náručí. „Jmenuju se Maggie, paní Booneová. Maggie.“ Podruhé jsem to řekla pomalu a nahlas, abych se ujistila, že mi rozumí.

„Však já vím, kdo jsi, ty malá darebačko! A teď zmiz a nech na pokoji moje květiny a moji kočku!“

Ignorovala jsem ji. „Ježíši, paní Booneová, když vy tady máte ty nejhezčí kytky. Věděla jste to? A jmenuju se Maggie, jen pro případ, že byste to zase zapomněla. Taky mi můžete říkat Maggie May, jestli chcete. Doma mi tak všichni říkají. Chtěla jsem se vás zeptat… Myslíte, že bych si od vás mohla vypůjčit pár květin na svou zítřejší svatbu?“

„Svatbu?“ odfrkla si a přimhouřila oči, které měla příliš silně nalíčené. Máma vždycky říkávala, že méně je někdy více. Paní Booneová si očividně myslela pravý opak. „Nejsi ještě trochu mladá na vdávání?“

„Láska kvete v každém věku, paní Booneová.“ Sáhla jsem po vlčím máku, utrhla jeden stonek a dala si ho za ucho. Muffin mi vyskočil z náruče.

„Utrhni ještě jednu květinu a bude to to poslední, co jsi v životě udělala,“ varovala mě a nevrle se na mě mračila.

„Přinesu vám za ty kvítka nějakou zmrzlinu, paní Booneová! Mohla bych si je vybrat hned teď, takže se nemusíte bát…“

„Vypadni!“ zakřičela na mě a z jejího hlasu mi přeběhl mráz po zádech. Postavila jsem se zpříma, oči rozšířené strachem, a začala jsem couvat.

„Tak dobře. Ale kdybyste si to ještě rozmyslela, zítra před svatbou taky půjdu kolem vašeho domu. Můžete dokonce přijít na svatbu, jestli chcete. Bude se konat u těch dvou srostlých stromů v lese, zítra v pět odpoledne. Máma upeče dort a táta udělá punč. Můžete vzít s sebou i Muffina! Nashle, paní Booneová! Uvidíme se zítra!“

Ještě za mnou něco křičela, když jsem spěchala pryč z její předzahrádky a po cestě si utrhla dvě žluté růže. Přelezla jsem plot a zamávala na rozloučenou té nevrlé dámě, která nejspíš nebyla ve skutečnosti tak nevrlá, jen žila v souladu s pomluvami, jež o ní roznášeli lidé z města.

Čím víc jsem se blížila ke srostlým stromům, tím víc mi tlouklo srdce. Každý můj další nádech měl v sobě větší naléhavost a byla jsem čím dál tím vzrušenější. S každým dalším krokem jsem byla blíž k Brooksovi. Už je to tady. Konečně se to stane skutečností. Chtěla jsem mít stejný život, co měli táta s mámou. Měla jsem být jeho a on měl být můj.

A bude to tak navždy.

Už tady měl dávno být.

Věděla jsem, že mají doma hodiny a že je schopný rozpoznat čas, ale stejně měl zpoždění.

Jak bychom mohli žít šťastně až do smrti, kdyby dnes nepřišel?

Podívala jsem na své růžové náramkové hodinky s obrázkem Barbie a hruď se mi sevřela.

19:16

Měl zpoždění. Řekla jsem mu, že tady má být v sedm, a on měl už šestnáct minut zpoždění.

Kde mohl být? Vykašlal se na mě? Ne, to by neudělal.

Copak mě nemiloval tak jako já jeho? Ne, to nebylo možné.

Srdce mě bolelo, zatímco jsem procházela lesem a hledala toho hloupého kluka s krásnýma očima. „Nejspíš je jen u jiných křivolakých stromů, musel si to splést,“ ujišťovala jsem sama sebe a poslouchala chroupající listí pod svými chodidly. „Určitě přijde, určitě přijde,“ opakovala jsem si jako mantru a sledovala oblohu, která byla čím dál temnější.

Neměla jsem dovoleno být venku po setmění. Jakmile se rozsvítila pouliční světla, musela jsem být doma, ale byla jsem si jistá, že to bude v pořádku. Zítra se mám vdávat a nebudu sama ve tmě, protože Brooks se každou chvíli objeví a připojí se ke mně.

19:32

Ze kterého směru jsem přišla? A kam zmizely ty srostlé stromy? Srdce mi tlouklo rychleji a dlaně jsem měla zpocené, zatímco jsem pořád klopýtala lesem. „Brooksi!“ křičela jsem, čím dál nervóznější, protože už mi bylo jasné, že jsem zabloudila. Ale to nevadí, on si mě najde. Určitě přijde. Šla jsem pořád dál. Vzdalovala jsem se od domova? Zašla jsem moc hluboko do lesa? Jak jsem to měla vědět? Nemohla jsem najít cestu. Kde byly ty stromy?

19:59

Voda.

Došla jsem až k zátoce, kam kluci chodili na ryby. Možná by Brooks mohl být tady. Začala jsem utíkat. Běžela jsem a běžela a doufala, že najdu známá místa a možná i Brookse. Možná se také ztratil. Možná byl někde sám, vyděšený a zpocený. Možná mě hledal. Musela jsem ho najít, protože jsem věděla, že když budeme spolu, bude zase všechno v pořádku.

20:13

Voda.

Našla jsem to.

Našla jsem vlny, kameny a klidné zvuky.

Když jsem našla vodu, najdu i jeho.

„Neodcházej, prosím, Julie. Poslouchej mě.“

Brooks?

Ne.

To nebyl on.

Nějaký muž, který nebyl sám. Byl tam s nějakou ženou. Pořád mu opakovala, že už s ním nemůže zůstat, a jemu se to nelíbilo.

„Patříme k sobě, Julie. Jsme rodina.“

„Slyšíš, co ti říkám? Už s tebou nechci být.“

„Je to kvůli tomu chlapovi z práce?“

Žena obrátila oči v sloup. „Nezačínej s tím zase. To je to, o čem mluvím. Pořád žárlíš a neumíš se ovládat. Nechci, aby v takovém prostředí vyrůstal náš syn. Nemůžeme pokračovat.“

Prohrábl si rukama vlasy. „Šukáš s ním, že jo? Šukáš s tím chlápkem z práce.“ Než stačila zareagovat, byl čím dál rozrušenější a hruď se mu zvedala.

Ten muž byl někdo, kdo mi naháněl velký strach, sotva jsem mohla dýchat. Kdybych zůstala u těch křivolakých stromů, měla bych o něco menší strach. Měla jsem tam zůstat.

Začal na tu ženu křičet. „Ty zasraná děvko!“ hulákal a tvrdě ji udeřil do obličeje. Klopýtla dozadu, zanaříkala a ruka jí vyletěla k tváři. „Dal jsem ti úplně všechno. Jsme jedna rodina. Právě jsem začal podnikat, postavil jsem se na vlastní nohy. A co náš syn? Co náš společnej život?“ Mlátil do ní znovu a znovu. „Měli jsme společnej život!“ Shodil ji na zem a oči mu vylézaly z důlků – jako by úplně zešílel.

Hrdlo jsem měla celé sevřené, zatímco jsem zírala na cestu, kde muž, který mi připomínal temnou oblohu, ovinul ruce kolem ženina krku. „Nesmíš mě opustit.“ Skoro jako by ji prosil. Zajíkal se a třásl s ní. Žena ječela a snažila se vykroutit z jeho sevření. Pořád s ní třásl. Sténala a lapala po dechu. Nepřestával s ní třást. Znovu zaječela a já ucítila na krku jeho ruce.

Měla jsem pocit, jako by moje hrdlo objímaly jeho ruce. Třásl se mnou a škrtil mě.

Prsty jsem si omotala kolem krku a žadonila jsem o vzduch. Uvědomovala jsem si přitom, že když já nemůžu dýchat, ta žena na tom musí být ještě tisíckrát hůř.

A pak ten zlý muž začal táhnout její tělo k vodě.

V tu chvíli jsem věděla, kdo to je.

Ďábel.

Ďábel přitáhl ženino tělo k vodě a strčil její hlavu pod vodu.

A já jsem přestala dýchat.

Utopil ji.

Utopil ji.

Ten ďábel utopil ženu u břehu Harper Creek.

Věděla jsem, že je mrtvá. Bránila se, když jí ten ďábel držel hlavu pod hladinou. Ďábel ji držel na břehu jezera a pořád jí strkal hlavu pod vodu.

Žena se nejdřív bránila, sápala se po ďáblovi svými prsty a ze všech sil se na něj pokoušela zaútočit. Její tělo se přimáčklo k němu a pokaždé, když ďábel vytáhl ženinu hlavu z jezera, její ústa se nadechla a vydechla, dusila se vodou a snažila se dýchat. Ďábel ji vtáhl hlouběji do vody, až to hlasitě zašplouchalo. Voda teď sahala ďáblovi až po krk a tu ženu jsem už vůbec neviděla.

„Neopouštěj mě,“ pořád prosil. „Neopouštěj mě, Julie.“

Neměla bych se na to dívat.

Nedokázala jsem se přestat dívat.

Její tělo bylo zcela ponořené, už jsem viděla jen ďáblovu temnotu.

Vytáhl bezvládnou ženu z vody zpátky na břeh a nepřestával s ní mluvit. „Jak jsi mohla? Jak jsi nám to mohla udělat?“ Uchopil ženinu levou ruku a sundal jí snubní prsten z prstu. Dal si ho na svůj prst.

On tu ženu zabil.

Zabil ji.

Viděla jsem to – a také jsem viděla, že si svůj čin uvědomoval, byl si plně vědom toho, co udělal. A přesto začal třást s ženiným ochablým tělem. „Julie,“ kňoural. „Julie, vzbuď se.“ Padl vedle ní na zem, třásl s jejím tělem a snažil se ji přivést zpět, ale nešlo to. Vzlykal nad její mrtvolou. „Prosím, vrať se zpátky.“

Ustoupila jsem a zlomila větvičku.

Muž zvedl hlavu.

Zabil tu ženu a teď se díval na mě.

Nedívej se na mě.

Svírala jsem ruce a hlava se mi točila. Klopýtala jsem pozpátku a pod nohama mi praskaly větvičky, na které jsem šlapala svými žabkami. Opřela jsem se zády o kmen nejbližšího stromu, zatímco mi po těle tančily čokoládově hnědé ďáblovy oči. Upustil ženu a v očích měl výraz naprosté hrůzy. „Hej!“ zakřičel a pořád se na mě díval. „Hej, co tam děláš?“ Začal se posunovat blíž ke mně.

Jeho nohy se vlekly mým směrem a z oblečení mu kapala voda.

Netoulej se nikde sama, Maggie May. Rozumíš? Nesmíš chodit ven bez své sestry.

Mámina slova se mi přehrávala v hlavě. Muž se přibližoval a přibližoval a já zaječela a odvrátila se od něj. Rozběhla jsem se, jak nejrychleji jsem mohla, proletěla větvemi a cítila, jak mi srdce buší v hrudi.

Zvuk jeho kroků za mnou zesílil, nemohla jsem se však ohlédnout. Běžel za mnou. Byl blíž a blíž. Utíkej, Maggie. Rychleji, rychleji, rychleji. Utíkej!

Ostré škubnutí za šaty mě odhodilo dozadu, vlčí mák z mých vlasů spadl na lesní půdu. Svými prsty zatahal za látku a shodil mě na zem. Ztěžka jsem dýchala a křičela, když na mě dopadla celá váha jeho těla a svýma špinavýma rukama mi zakryl ústa, aby utlumil mé volání o pomoc.

Kopala jsem a křičela, křičela a kopala. Chystal se mě zabít.

Chtěl mě zabít.

Prosím, ne.

Slzy mi stékaly po tvářích, zatímco jsem s ním bojovala.

„Neměla jsi tu být,“ zasyčel a začal vzlykat. „Neměla jsi to vidět. Byla to chyba. Nechtěl jsem…“

Ne!

Položil mi ruce kolem krku a škrtil mě, takže se mi dýchalo hůř a hůř. Brečel u toho. Pořád brečel. Brečel a omlouval se. Omlouval se za to, že se mi chystá ublížit, omlouval se za to, že mi tlačí prsty ze strany do krku, abych se nemohla nadechnout. Řekl mi, že ji miloval, řekl mi, že tohle s ním udělala láska k ní. Přísahal, že jí nikdy neublíží. Slíbil, že neublíží ženě, kterou už zabil.

„Neměla jsi tu být, jenže teď už se nedá nic dělat,“ řekl a sklonil ke mně tvář. „Omlouvám se. Promiň mi to.“ Byl cítit tabákem a lékořicí a na předloktí měl vytetované dvě modlící se ruce a pod tím nějaké jméno. „Jak ses sem dostala?“ zeptal se.

Jeho ústa byla jen pár centimetrů od těch mých. Pootevřela jsem rty a ze všech sil zavolala na Brookse. V duchu jsem se modlila, aby mě uslyšel a našel, ten muž však zavrtěl hlavou. Položil mi prst na ústa, pak na něj přitiskl své rty a vydal ze sebe tiché zasyčení.

„Psst,“ zašeptal. Oči se mi rozšířily strachem. „Nekřič, prosím. Byla to nehoda.“ Přesunul své rty na moje čelo a vší silou mi přitiskl ústa na kůži. „Psst,“ zopakoval. Jeho rty putovaly k mému ušnímu lalůčku a já cítila, jak se mě jeho ústa dotýkají, než naposledy zasyčel. „Psst…“

Ztrácela jsem vědomí.

V tom okamžiku mi ten ďábel ukradl duši.

Cítila jsem se špinavá.

Cítila jsem se zneužitá.

Cítila jsem se v pasti.

„Maggie May! Kde jsi?“ uslyšela jsem volat Brookse. Jeho hlas vytrhl ďábla ze zamyšlení.

Odstrčil mě a dal se na útěk.

Podařilo se mi postavit se na nohy a ani jsem se neobtěžovala smést ze sebe hlínu, listí a úlomky větviček. Byla jsem celá mokrá. Jeho mokré oblečení mě promočilo a taky jsem se počurala. Byla jsem na tom zle, ale utíkala jsem. Utíkala jsem pryč. Běžela jsem tak rychle, jak to jen šlo, za zvukem Brooksova hlasu. Čím byl jeho hlas hlasitější, tím víc mi bušilo srdce.

„Ježíši, Maggie! Schválně jsem přišel v tý pitomý fialový kravatě, protože se ti ta hnědá zdála jako pokaděná, a ty se na mě klidně vykašleš! Nemůžu tomu uvěřit!“

Když jsem uviděla jeho záda, kopal do trávy a něco si mumlal pod vousy.

Brooksi.

Když se ke mně otočil, jeho podráždění okamžitě zmizelo a nahradil ho výraz silného znepokojení. Jak jsem rychle běžela k němu, zakopla jsem o vlastní nohu a jeho paže se napřáhly a zachytily mě.

„Panebože, Maggie. Co se stalo?“

Otevřela jsem ústa, abych promluvila, ale v hlavě mi znělo jenom syčení toho ďábla. Nedokázala jsem přestat myslet na to, jak se mě dotýkal na rtech, na čele, na ušním lalůčku. Chystal se mě zabít.

Za námi se ozvalo zašustění a já nadskočila. S očima rozšířenýma hrůzou jsem se přitiskla k Brooksovi a dožadovala se jeho ochrany.

„Maggie, to nic není. Byla to jen veverka. Co tě tak vyděsilo? Co se ti stalo?“ Nedokázala jsem nic říct. Prsty jsem pevně svírala Brooksovu košili a držela se ho jako klíště. Už se na nic neptal, jen mě pevně držel. „Všechno je v pořádku, Maggie. Jsi v bezpečí.“

Vzlykala jsem do jeho košile a on mě držel ještě pevněji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tiché vody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.