Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Anti-přítel

Vydání první

Copyright © 2020. THE ANTI-BOYFRIEND by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2526. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Anti-Boyfriend vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover photographer: Nadia von Scotti

Cover design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1862-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1863-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Penelope Ward

Anti-přítel

První kapitola

Carys

OPIČÍ KOULE

Vrzání postele znělo stejně jako škrábání hřebíků po tabuli. Netvrdím, že soused Deacon míval dámské návštěvy každý den, ale když už je měl, tak to opravdu stálo za to.

Dnešní noc byla ze všech nejhorší a zdálo se, že když už jsem konečně usínala, hluk nabral na síle. A jakmile mě něco v téhle fázi polospánku probere, trvá dlouho, než znovu zaberu. Říká se, že matky by měly spát, když spí dítě. Ale jak to udělat, když se vedlejší byt promění v místo, kde si někdo plní fantazie z Padesáti odstínů šedi?

Dceřin pokoj byl naštěstí na opačné straně bytu, takže ji hluk nevzbudil. Moji ložnici však od sousedovy dělila jen tenká stěna. Slyšela jsem skřípavé zvuky postele šoupající se po podlaze, každý zvuk prožívané rozkoše byl jasný jako facka – nesnesitelné vzdychání, sténání a výkřiky. A jako bonus jsem cítila vibrace přímo za čelem postele. Bylo to smutné, ale tohle byl za poslední rok můj jediný sex.

Asi bych měla najít odvahu bouchnout do zdi a nenechat si to líbit, ale něco mi říkalo, že nemám právo je vyrušovat. Koneckonců, Deacon je svobodný a může si ve svém bytě užívat sex, jak se mu zachce. Nemůže za to, že jsou tu tak tenké zdi.

Nevadilo by mi to poslouchat, kdyby to netrvalo tak dlouho. Zdálo se, že soused má pořádnou výdrž! Jako králíček Energizer.

Zmínila jsem se, že Deacon je zatraceně sexy chlap? Setkala jsem se s ním jen párkrát, ale bylo těžké nezírat na dokonale vymodelovaný obličej s hranatou čelistí. A to mi rozhodně v téhle situaci nepomohlo! Jistě, byla jsem naštvaná, že mě nenechají spát, ale nebylo zrovna obtížné si představit, co se za zdí odehrává, a to mi stačilo k tomu, abych neusnula.

Takže teď už je jasné, v jak žalostné situaci se nacházím.

Nakonec to – jako vždy – ustalo. Bouchání a zvuky provázející bujarý sex se změnily v tlumený smích a hovor. Když jsem se snažila znovu usnout, rozhodla jsem se, že až příště potkám Deacona na chodbě, požádám ho, aby se choval trochu tišeji. Jelikož v mém bytě nikdy nebyl, nemohl tušit, že naše postele jsou zády k sobě oddělené jen tenkou zdí. Bude to nepříjemný rozhovor, ale musím se k němu odhodlat. Potřebuju se pořádně vyspat. Momentálně nechodím do zaměstnání, ale starám se o šestiměsíční dceru, což je práce na plný úvazek.

Sunny je krásným výsledkem mého krátkého vztahu s bývalým šéfem, který se nakonec vrátil ke své ex-manželce, než mu vůbec došlo, že jsem těhotná. Když jsem mu to oznámila, nechtěl se mnou ani s dítětem mít nic společného. Takže jsem na její výchovu zůstala sama prakticky bez pomoci – kromě peněz, které mi občas poslal, když si zrovna vzpomněl. Měla bych zdůraznit, že když jsem se s ním dala dohromady, byli s manželkou už přes rok odloučeni.

Byla jsem rozhodnutá se vrátit do práce, až bude Sunny šest měsíců. Tenhle milník právě nastal a já trčela stále doma. Chybělo mi každý den vypadnout z domu, vyrazit do společnosti… chtěla jsem se vrátit do práce alespoň na částečný úvazek. Jenže chodit do zaměstnání a ještě se starat o malé dítě se mnohem snáze řeklo, než udělalo. Nehledě na to, že jsem nebyla ještě připravená Sunny opustit. Bojovala jsem sama se sebou, protože být celé dny jen s ní mě pomalu přivádělo k šílenství. Byla by snad ze mě špatná matka, kdybych Sunny na pár hodin denně opustila?

Tahle otázka mi nedala spát – tedy pokud mě v noci zrovna nerušil urostlý soused.

Následující den si Sunny odpoledne zdřímla, což mi obvykle poskytlo asi hodinu a půl, výjimečně však i tři hodiny volného času, který byl v podstatě mým jediným potěšením – konečně jsem měla čas pro sebe. Když konečně usnula, udělala jsem si oběd a dívala se na seriál Mladí a neklidní, samozřejmě za ztišeného zvuku. Až tak moc mě to nebavilo, ale připomínalo mi to dětství, kdy jsem ležela nemocná doma a hlídala mě babička.

Nechat spící dceru samotnou v bytě byť jen na chvilku, kdy jsem vyběhla ke schránkám zkontrolovat poštu, mě vždycky znervózňovalo. Obvykle mi to netrvalo ani minutu a nikdy jsem neodešla bez chůvičky v ruce.

Když jsem se vrátila nahoru, z vedlejšího bytu právě vycházel Deacon.

„Ahoj, Carys-Paris. Jak se daří?“ Obličej se mu rozzářil širokým úsměvem.

Když se mě lidé z nějakého hloupého důvodu zeptají, jak se jmenuju, někdy odpovídám „Carys má ráda Paris“, zejména když jsem nervózní. To byl i případ, kdy jsem se poprvé setkala s Deaconem. Závan jeho úžasné vůně uvedl mé tělo do pohotovosti. Jako vždy mu to slušelo. Dnes měl na sobě semišový kabát velbloudí barvy s límcem z ovčí kožešiny. Modré oči se mu ve světle zářivky třpytily a jindy středně hnědé vlasy získaly měděný nádech. Měřil nejméně metr devadesát, takže se svými sto pětašedesáti centimetry jsem si vedle něj připadala jako prcek.

Teď nastala vhodná doba, abych se zmínila o dnešní noci. Jenže když se tu nade mnou tyčil a vzduch byl prosycený jeho pižmovou vůní, jako by mi došla slova. Přesto jsem byla odhodlaná mu to říct – teď, nebo nikdy.

Zrychlil se mi tep. A je to tady. Ještě zadýchaná ze sprintu do schodů jsem vyhrkla: „No, upřímně… ráda bych řekla, že se mi daří skvěle, ale v noci jsem vůbec nemohla spát. Takže už jsem na tom byla i líp.“

Zamračil se. „To mě mrzí.“

„Vlastně je to tak trochu tvoje vina.“

Deacon svraštil čelo. „Moje vina?“

„Jo. Nevím, jestli si to uvědomuješ, ale máš postel u stejné zdi jako já. Tvoje… špásování… mě včera v noci vzbudilo a měla jsem problém znovu usnout.“

Tak, a je to venku.

Deacon na okamžik zavřel oči. „Sakra. Omlouvám se. Netušil jsem, že máš postel hned za tou zdí.“

„Jo. Bylo to… jako bych tam byla s vámi.“

„To ode mě nebylo moc zdvořilý, co? Měl jsem tě pozvat, aby ses k nám přidala.“

Cože? Všechna krev se mi nahrnula do hlavy.

Natáhl ruku. „Dělám si srandu. Víš, když je mi trapně, vždycky se projeví můj blbý smysl pro humor.“

Zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho a jeho poznámku jsem ignorovala. „Vím, že si děláš legraci.“

„Přesně tak,“ usmál se. „Ale když vím, že všechno slyšíš, budu se snažit být ohleduplnější. Měla jsi mi to říct hned.“

Naklonila jsem hlavu. „Jak asi? Měla jsem k tobě vtrhnout, když jste byli nazí v ložnici? Proto ti to říkám teď.“

„Tak dobře. Ale chápu to správně, že včera večer jsi to neslyšela poprvé?“

Sklopila jsem hlavu. „Ne.“

„Měla jsi zabouchat na zeď nebo tak něco.“

„Nerada takhle přerušuju něčí… osobní záležitosti. Jen jsem chtěla, abys to věděl. Nemusíme o tom dále diskutovat.“

„Možná bychom měli vymyslet nějaký signál.“

„Jak to myslíš?“

„No třeba když tě budu rušit, pustíš nahlas nějakou písničku, abys mě upozornila.“ Luskl prsty. „Něco, co by mě nakoplo… třeba The Sounds of Silence od Simona a Garfunkela.“

„Nemůžu si pouštět písničky, když Sunny spí.“

Jeho úsměv zmizel. „Vidíš? To jen ukazuje, jak jsem bezcitný. Mrzí mě to a omlouvám se, Carys. Opravdu. Dám si pozor, aby se to už neopakovalo.“

„To taky doufám, ty parchante!“ ozval se hlas zpoza dveří jednoho z bytů.

S Deaconem jsme se svorně otočili. Všimla jsem si, že se na druhé straně chodby pohnuly dveře bytu paní Winsbangerové, která nás určitě poslouchala. Bydlela sama a často jsem ji zahlédla, jak vykukuje ze dveří a špehuje lidi.

Deacon se ušklíbl. „Paní Winsbangerová mě má ráda, co?“

„Zřejmě nejsem jediná, kdo vás včera večer slyšel,“ prohlásila jsem.

Tváře mu zrudly a jeho rozpaky mě překvapily. Čekala jsem, že se bude chovat spíš arogantně.

„Přesunu si postel na druhou stranu pokoje. To by mělo pomoct.“

„No, to by bylo hezký, pokud to není problém.“

„Není.“

Šťastná, že mám rozhovor za sebou, jsem si dlouze oddechla. „Fajn, už tě nebudu zdržovat.“

Nehnul se z místa a prohlížel si mě. „Jsi v pohodě?“

„Jo. Proč?“

„Vypadáš vyčerpaně.“

No, jo. Nevyspala jsem se dobře, snažím se smysluplně využít jedinou volnou hodinu, kterou mám, a přitom tu s tebou tak trapně tlachám.

„No jo, je toho trochu moc. Mám sotva hodinu na to, abych se naobědvala a chvíli si odpočinula, než se dcera probudí.“

„Aha.“ Poškrábal se na bradě. „Kolik jí je?“

„Šest měsíců.“

Deacon věděl, že jsem svobodná matka. Jednou jsme se potkali, když jsem zrovna zápasila s kočárkem a taškami s nákupem, a pomohl mi vynést tašky nahoru.

Už jsem se chystala vrátit do bytu, když se mě zeptal.

„A nepotřebuješ něco?“

Nebyla jsem si úplně jistá, co tím myslí. „Jako co?“

„Něco nakoupit… třeba kafe? Jen si rychle něco zařídím, ale cestou zpátky se můžu zastavit v obchodě.“

„To je to nejmenší, co můžeš udělat, ty opičí koule!“ ozvala se znovu paní Winsbangerová z druhého konce chodby.

Zřejmě stále poslouchala.

„Skutečně mi řekla opičí koule?“ zašeptal.

V tu chvíli jsem se neudržela a vyprskla smíchy. Trvalo téměř minutu, než jsem vůbec dokázala promluvit. Deacon se také smál, ale myslím, že spíš kvůli mně.

„Netuším, proč si to o tobě myslí, ale takhle jsem se už týdny nezasmála.“

Když jsem se konečně uklidnila, Deacon se mě znovu zeptal.

„Takže mám ti přinést to kafe, nebo něco jinýho?“

Jeho nabídka mě zarazila. Málokdy se mi stalo, že by se mě někdo zeptal, jestli něco nepotřebuju. Mám sice pár dobrých přátel, ale všichni jsou zaměstnaní, takže nemají čas se tu přes den zastavit, natož aby mi došli nakoupit. A vzhledem k tomu, že v New Yorku panoval podzim a začínalo být chladno, musela jsem mít zatraceně dobrý důvod, abych se Sunny někam vyrazila.

Upřímně řečeno, umírala jsem touhou po latté ze Starbucksu. Zastavit se v kavárně a vypít si v klidu kávu bylo rozhodně něco, co lidé bez dětí považovali za samozřejmost. Jenže mně to nestálo za to, abych Sunny navlékla do bundičky, uložila do kočárku a vytáhla ji ven.

„Ráda bych si dala vanilkový latté ze Starbucksu, jestli budeš mít cestu kolem,“ požádala jsem ho nakonec.

„Tak domluveno.“ Usmál se. „Nic jinýho nepotřebuješ?“

„Stačí mi jedna dávka vanilky.“

„Jedna dávka, jasný. Ještě něco?“

„Nestačí ti to? Ale nemusíš mi nosit nic, neměla bych tě využívat.“

„Jen mě využij. Co ještě potřebuješ? Vážně, to je to nejmenší, jak můžu odčinit to rušení nočního klidu.“

Využij mě. Páni, hned mě napadaly hříšné myšlenky, jak ho využít. „Nejsi můj poslíček.“

„Carys…“ Zvážněl a jeho baryton mi vibroval hlavou, když se znovu s důrazem na každé slovo zeptal: „Tak co potřebuješ ještě koupit? Můžu zaběhnout do obchodu.“

Jo, potřebovala jsem ještě něco jiného.

„Plenky?“ zeptala jsem se váhavě.

„Fajn.“ Zasmál se. „S tím mi ale budeš muset pomoct. Plenky jsem ještě nikdy nekupoval.“

Než jsem mu stačila říct, jakou má Sunny velikost, podal mi svůj telefon. Až příliš jsem si uvědomovala krátký dotek jeho prstů.

„Napiš mi svoje číslo. Pošlu ti zprávu z obchodu, abych se ujistil, že mám ty správný.“

Naťukala jsem číslice do telefonu a pak mu ho vrátila. Znovu mi rukou projel elektrický proud, když se mě dotkl.

Strčil si telefon do kapsy. „Ještě něco?“

„Nic jinýho mě nenapadá.“

„Dobře, kdyby sis to ještě rozmyslela, dáš mi vědět, až se ozvu z obchodu.“

„Díky. Fakt si toho moc vážím.“

„Za chvíli se ozvu,“ řekl a seběhl ze schodů.

Stála jsem u dveří a sledovala ho. Pohled na něj zezadu byl stejně tak pěkný jako zepředu. A navíc, zdá se, že je Deacon docela milý a vstřícný soused.

„Ježíšmarjá, jen jedna dávka vanilky,“ slyšela jsem paní Winsbangerovou, než zabouchla dveře.

Asi o půl hodiny později přišla od Deacona zpráva.

Jsem v uličce s plenkami. Je tu spousta druhů.

Když jsem mu odepisovala, usmívala jsem se. Dobře mu tak. Představa sexy souseda bezradně stojícího u regálu s plenami byla docela legrační. Nějaká nic netušící matka by mohla dostat infarkt, kdyby šla pro pytle na pleny a místo nich našla jeho.

Cokoli ve velikosti 2 je fajn,

odpověděla jsem mu.

Huggies nebo Luvs?

Žádal podrobnější informaci.

To, co je levnější.

Které má radši?

Na to jsem se jí nikdy neptala. Víš, ještě nemluví, takže by mi to stejně neřekla.

Tak fajn.

Vypadalo to, že už je spokojený, ale přece jenom jsem ještě dodala:

Ale maminka dává přednost těm nejlevnějším.

Které se ti líbí víc?

Nikdy jsem to neporovnávala. Oboje jsou OK.

Už mi nenapsal, takže jsem předpokládala, že něco vybral. Pak od něj přišla další zpráva.

Páni… jsou tu další!

Zasmála jsem se.

Jaký?

Pampers.

Jedny vyber.

Teď se sem řítí několik žen. Asi si myslí, že potřebuju pomoc.

Jistě. Klidně bych se vsadila, že jim o pleny nejde. Měla bych vybrat značku, abych ho zbavila trápení.

Kup Luvs.

Mám je!

Díky.

Ještě něco, když už jsem tady?

Potřebovala jsem tampony a deodorant, ale pro ty jsem se ho neodvážila poslat.

Ne. Díky. To stačí.

O několik vteřin později přišla další zpráva.

Co je to peepee teepee?

Panebože, musím ho co nejrychleji dostat z obchodu.

Rozesmála jsem se a napsala.

Týpí pro tvýho pindíka.

Týpí pro MÝHO pindíka? Chceš říct, že ho po včerejšku potřebuju?

Nenapadlo mě, že se k tomuhle tématu vrátí. A překvapilo mě, jak mě dokázal rozesmát. Dneska jsem se nasmála víc než za celý rok. Doufala jsem, že neprobudím Sunny.

To je pro malý kluky, aby tě nepočurali, když je přebaluješ.

Tak tos mě uklidnila. To nepotřebuju, protože už dlouho jsem nikoho nepočural ;-)

Sakra, kam tenhle rozhovor směřuje?

Vážně?

Stejně to nevypadá, že by měli moji velikost.

Panebože.

No nic, tentokrát už opravdu jdu!

Tváře mi hořely.

Když se Deacon o půl hodiny později vrátil, Sunny ještě spala.

Podal mi tašku s plenami a v druhé ruce držel na kartonovém tácku dvě kávy.

Zvedl jeden kelímek a podával mi ho. „Vzal jsem ti ten největší, ale nevím, jestli na tebe není až moc velký.“

„Pokud jde o kávu, nic takového jako moc velký neexistuje.“ Usmála jsem se a vzala si od něj nápoj. „Díky.“

Z kabelky jsem vytáhla peněženku, ale Deacon mě rázně zarazil. „To ať tě ani nenapadne, tohle platím já.“

„Nemůžu po tobě chtít, abys mi kupoval pleny a kafe.“

„Považuj to za mou omluvu za to, že jsem tě včera v noci budil.“

„Aspoň za pleny ti musím zaplatit.“

„Ne, nemusíš.“

„Vážně, nemůžu…“

„Ano, můžeš. Nic si od tebe nevezmu, tak si tu peněženku zase hezky ukliď.“

Nebyla jsem zvyklá přijímat takovéhle milodary, ale ustoupila jsem.

„Tak jo, dík.“

Napila jsem se horkého latté s pěnou a zavřela oči. Slastně, možná až příliš hlasitě jsem si povzdechla.

„Takhle nějak to asi znělo včera večer z mojí ložnice, co?“ zasmál se.

Málem jsem kávu vyprskla.

A musela jsem se asi začervenat, protože dodal: „Přehnal jsem to?“

„Vlastně ne. Je fajn, že celou tu situaci zlehčuješ a nemyslíš si o mně, že jsem protivná sousedka.“ Znovu jsem se napila kávy. „Je naprosto vynikající, už dlouho jsem tak dobrou nepila.“

„Kdykoli na ni dostaneš chuť a nebudeš moct odejít, dej vědět. Doběhnu ti pro ni, je to hned za rohem.“

I když ta nabídka zněla lákavě, nechtěla jsem ho využívat a nechat si od něj nosit kávu ze Starbucksu. Jestli jsem něco nesnášela, tak to, aby si o mně někdo myslel, že se spoléhám na druhé.

Přimhouřila jsem oči. „Proč musíš být tak milý? Je pak těžký být na tebe naštvaná.“

„Nevěděl jsem, že chceš být naštvaná. Na mě?“ Usmál se a rozhlédl se kolem. „Tvoje dcera ještě spí?“

„Jo, už je to pár hodin – nadprůměrně dlouho, i když občas se dostane tak na tři. Ale nestěžuju si, je vzácný mít tak dlouhou přestávku.“

„No, radši ti nebudu ani připomínat, jak mě nazvala paní Winsbangerová. Jinak se začneš zase smát a vzbudíš ji.“

Při té vzpomínce jsem se zasmála. Zakryla jsem si ústa, abych nevyprskla. „Panebože, to bylo tak legrační.“

„Už jsem se zmínil, že mě paní Winsbangerová miluje?“ zeptal se. „Vždycky se na mě tak nenávistně dívá.“

„Tys ji někdy zahlídl? Já si většinou jen všimnu, že má pootevřené dveře a špehuje lidi na chodbě. Myslím, že jsem ji viděla jen jednou nebo dvakrát.“

„Jednou jsem jí chtěl pomoct odnést nějaké věci, ale odmítla a střelila po mně pohledem, jako by si snad myslela, že ji chci okrást. A přitom jsem se jí snažil jen pomoct.“ Popadl svůj telefon. „Mrknu na to.“

„Na co?“

„Co znamenají opičí koule. Možná mi něco uniká.“ Něco vyťukal a roloval obrazovkou na displeji. „Hele, tady se píše, že opičí koule jsou slangový výraz pro odřeninu, která způsobuje, že chlapi chodí jako opice.“ Vzhlédl od telefonu. „No, sakra, to musí být dost nepříjemný.“ Vrátil se k obrazovce. „Aha, podívej na tohle. Opičí koule jsou taky nejedlý ovoce, které se používá jako repelent proti švábům a pavoukům.“

„Vidíš, každý den se naučíš něco nového,“ zasmála jsem se.

„Díky paní Winsbangerové.“ Zakoulel očima a odložil telefon.

Bože, od smíchu mě už bolely tváře. Díky Deaconovi jsem si uvědomila, jak moc mi chybí společnost dospělých.

Vzal si z tácku kelímek s kávou. Všimla jsem si, že má na levém zápěstí tetování, které mu částečně zakrýval rukáv. Jak je asi velké? Část obrázku tvořilo slovo, ale kromě „hie“ na konci jsem písmena nedokázala přečíst. Je to jméno? Ruthie? Netušila jsem.

Měl také velké a krásné ruce s výraznými žílami, drsnou kůží a dlouhými prsty. Byl zkrátka ztělesněním mužnosti. Přinutila jsem se od něj odtrhnout oči a místo toho jsem se zaměřila na nápis na boku kelímku, který držel. Zdálo se, že si objednal tři čistá espressa bez mléka. Silný nápoj odpovídající silnému muži.

Všiml si, že si zkoumavě prohlížím jeho nápoj. „Spletli si moje jméno a napsali Beekman. Kdo se sakra jmenuje Beekman?“

„Upřímně? Třeba můj táta,“ řekla jsem a přinutila se tvářit vážně.

„To myslíš vážně?“

Rozesmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Aha… Carys se snaží být vtipná, co? Možná mou prudérní sousedku někdo vyměnil.“

„Hej!“ zasmála jsem se.

Mrkl na mě. „Víš, že si dělám legraci.“

„No, s tím zkomolením jména jsem si legraci nedělala. Občas se stane, že mě přejmenují na Paris, i když to ‚C‘ vyslovuju dost zřetelně.“

„To je pravda, Carys-Paris.“

„A někdy to dokonce změní na Karen.“ Pokrčila jsem rameny. „To se stává dost často.“

Zadíval se mi do očí. „Carys je jedinečné jméno. Moc se mi líbí.“

Když mluvil, bylo v jeho pohledu něco, co jsem nedokázala úplně rozluštit. Dokázal strhnout pozornost zcela na sebe. Jeho oči byly jako dva obrovské reflektory, které zastínily zbytek světa.

Cítila jsem, jak mi hoří tváře. „Díky, je to staré velšské jméno.“

„Jsi Velšanka?“

„Tak napůl, moje matka odtamtud pochází.“

„No, je to krásné jméno.“

Po zádech mi přeběhl mráz, jako by mi pochválil něco mnohem intimnějšího než jméno.

Deaconova úžasná vůně a lahodná vůně espressa – dvě mé nejoblíbenější vůně – se mísily dohromady a probouzely ve mně city, které jsem už dávno pohřbila. Uvědomovala jsem si, že přede mnou stojí nádherné stvoření, které včera v noci přinutilo nějakou ženu křičet rozkoší.

Deacon přešel do rohu místnosti a prohlížel si fotografie vystavené na poličce. Na většině z nich byla Sunny, ale on zvedl jednu mou. Narovnala jsem se v ramenou, když bloudil pohledem z fotografie na mě a zase zpátky.

„Tys byla baletka?“

Přikývla jsem. „Jo. Byla… několik let. Ale už je to pryč.“

„Tančila jsi profesionálně?“

„Ano, vystupovala jsem v Manhattanském baletu jako primabalerína.“

Jestli jsem si předtím myslela, že je jeho pohled pronikavý, nebylo to nic ve srovnání s tím, jak se na mě díval teď.

„Páni.“ Podíval se zpátky na fotku. Fotograf mě zachytil v arabesce. Deacon se na ni díval déle, než mi bylo příjemné. „Proč jsi přestala?“

Polkla jsem, na takovou debatu jsem nebyla připravená. „Zranila jsem se a musela jsem kariéru ukončit.“ Vyslovení těch slov ve mně zanechalo hořkou pachuť.

Ztuhl a zdálo se, že ho moje slova překvapila. „To je mi líto. Muselo to být těžký.“

„Nebylo to snadný.“

Deacon na mě zíral a já se s každou další vteřinou cítila o něco víc nahá.

„Bylo to to nejtěžší, co jsem v životě zažila,“ přiznala jsem nakonec.

„Co jsi dělala… potom? Když jsi nemohla tančit?“

„Několik let jsem pro soubor pracovala v zákulisí.“

„A proč jsi s tím přestala?“

Pokrčila jsem rameny. „Narodila se Sunny.“

„Aha.“ Povzdechl si a vrátil rámeček na poličku. „No jasně.“

Vypadal, že ho to opravdu zajímá, a to mě přimělo, abych mu prozradila trochu víc. „No… narození Sunny je vlastně jen zkrácená verze. Ta delší je, že jsem si začala s ředitelem baletu, který je synem majitele společnosti. Charles se na tu pozici dostal jen díky protekci. V době, kdy jsem pro něj pracovala, byli s manželkou právně odloučeni. Ale vykašlal se na mě a vrátil se ke své ženě dřív, než zjistil, že jsem těhotná.“

„Do prdele,“ zamumlal Deacon a udělal pár kroků ke mně.

„Jo,“ vydechla jsem. „Když se ale dozvěděl, že čekám jeho dítě, nic to na našem vztahu nezměnilo. A upřímně řečeno, stejně bych ho už zpátky nechtěla. Má dvě děti, a i když o Sunny své bývalé ženě – nyní opět manželce – řekl, rozhodli se dětem jejich nevlastní sestru zatajit. Požádal mě, abych v jejím rodném listě jeho jméno neuvedla.“

„A neplatí na ni?“

„Dává mi peníze bokem, sice jen minimální částku, ale i tak mi to pomáhá. Přijala jsem to, protože nedovolím, aby mi hrdost stála v cestě v péči o dceru.“

„No, to je od něj fakt blbý, že nemá žádnou zodpovědnost.“

„Upřímně řečeno, byla bych radši, kdyby se v jejím životě vůbec neobjevil. Protože mnohem horší než nemít otce nablízku je pocit, že tě táta, s nímž se občas vídáš, odmítá.“

Pohlédl mi do očí. „Zdá se, že s tím máš osobní zkušenost.“

Jak je možné, že se z obyčejného donesení kávy ze Starbucksu stalo terapeutické sezení? Deacon měl v sobě něco, co ve mně vyvolávalo pocit, že mu můžu říct cokoli a on mě nebude soudit.

„Máš pravdu,“ odpověděla jsem. „Můj táta se na mě vykašlal.“ Zavrtěla jsem hlavou a zadívala se na prsty u nohou. „Ale to je dlouhá historie a nechci ji tu teď rozebírat. Přinesl jsi mi kafe a udělal jsi toho pro mě ažaž.“

„Děláš si srandu? To já se tu vyptávám, omlouvám se, že jsem tak zvědavý.“ Napil se. „Každopádně doufám, že ti nevadí, že se ti takhle šťourám v minulosti. Už dlouho mě zajímáš… přemýšlel jsem, co se asi stalo s otcem dítěte? Vím, že mi do toho nic není, ale rád bych o tobě věděl víc.“

Povzdechla jsem si. „No, tak teď už to víš.“

„Jo.“ Usmál se.

Protože se nezdálo, že by se někam chystal, rozhodla jsem se zjistit něco o něm, co zajímalo mě.

„A co ty? Řekni mi něco o sobě, Deacone. Jsi z New Yorku?“

„Vlastně ne, pocházím z Minnesoty. Před pár lety jsem se přestěhoval z Kalifornie do New Yorku, protože jsem potřeboval nějakou změnu. Po pravdě řečeno, mám zaměstnání, že můžu pracovat odkudkoli.“

„Co děláš?“

„Navrhuju interaktivní hry pro společnost se sídlem v Asii.“

„To zní skvěle.“

„Rozhodně to není kariéra, jakou jsem si představoval, ale baví mě to. Naše aplikace je velmi oblíbená a daří se jí. Takže mám aspoň trochu jistotu, že si udržím práci v jinak nepředvídatelné oblasti zábavy.“

„Takže nemusíš chodit do kanceláře?“

„Většinu času pracuju z domova. Jen občas musím dorazit na schůzku do newyorské kanceláře společnosti, která má centrálu v Japonsku.“

„To je skvělý.“

„Je to tak. Ale někdy je těžký pracovat z domova, pořád mě něco vyrušuje.“

„Jo, myslím, že jsem jednou během odpoledne slyšela jedno z těch rozptýlení.“ Mrkla jsem na něj.

„Uf,“ ušklíbl se. „A to jsem si už začínal myslet, že jsem trochu změnil tvůj prvotní pohled na mě.“ Rukou naznačil písmeno L jako loser. „Naprostý selhání.“

Zasmála jsem se. „Jenom tě popichuju.“ Překvapilo mě, jak jsem se v jeho přítomnosti cítila dobře, líbila se mi jeho společnost.

„Každopádně,“ řekl. „Práce z domova má jednu velkou výhodu, že můžu pracovat v jakoukoli dobu. Takže když se přes den flákám, pracuju v noci.“

„To je úžasný mít takhle flexibilní zaměstnání. Snažím se najít si něco podobného. Nevíš o něčem?“

„Teď mě nic nenapadá, ale můžu se poohlídnout. Co bys chtěla dělat?“

„No, asi něco v administrativě… třeba nějaká virtuální asistentka? Ale klidně se naučím i něco nového. Mám sice ukončené všeobecné vzdělání, ale dlouho jsem se věnovala baletu, takže kromě práce pro baletní společnost jsem nic jiného nedělala. Předpokládala jsem, že se budu celý život věnovat tanci.“

„Jasně,“ přikývl, „to dává smysl.“

Pohrávala jsem si se zeleným víčkem na kelímku s latté. „Nechodit do práce mi zpočátku vyhovovalo. Plánovala jsem, že zůstanu doma se Sunny, ale myslím, že pro moje duševní zdraví by bylo lepší nějaký ten den v týdnu odsud vypadnout. Taky bych mohla částečně pracovat z domova. Je těžký najít ideální řešení, rozhodně ji nechci opouštět pět dní v týdnu.“

Deacon si odfrkl a zdálo se, že se mnou soucítí. „Dítě všechno změní, co?“

„Jo, to ano. Těch šest měsíců uteklo jako voda. Mám pocit, že jsem žila ve vlastním světě. Ale neměnila bych, dcera je pro mě vším.“

„Z toho mála, co jsem viděl, si myslím, že odvádíš skvělou práci. Vypadá šťastně, určitě jsi dobrá máma.“

Jeho slova mi rozbušila srdce. Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl. A i když jsem věděla, že se každý den snažím, jak nejlíp umím, bylo příjemné slyšet, že to někdo uznává.

„Díky, Deacone. Jsi milý.“

„To neslyším často, ale dělá mi to dobře.“

Zadívali jsme se na sebe, než sklonil hlavu a podíval se na telefon. „No, já už půjdu, aby sis ještě užila poslední chvíle klidu, než se Sunny vzbudí.“

Chtěla jsem mu říct, že nemusí nikam chodit, ale místo toho jsem vyhrkla: „Jsem ráda, že jsme se dnes trochu poznali. A doufám, že si o mně nemyslíš, že jsem jen protivná ženská, která nemá ráda příliš hlučné sousedy.“

„No, pokud ve mně nevidíš nějakýho sexuálního úchyla odvedle… nebo jak to nazvala paní Winsbangerová – opičí koule…“

„Zatím ne,“ mrkla jsem na něj, „ale už se k tomu blížíme.“

Zasmál se. „Opatruj se, Carys. A kdybys potřebovala něco ze světa kolem tvé bubliny, stačí říct.“

Když zamířil do svého bytu, zavolala jsem za ním: „Ještě jednou díky za pleny a kafe.“

Otočil se ke mně a věnoval mi oslnivý úsměv, ze kterého mě rozbolelo srdce. „Plenky a kafe. Nemůžu říct, že by mi za tuhle kombinaci někdo někdy poděkoval.“ Mrkl na mě. „Bylo mi potěšením.“

Když jsem zavřela dveře, opřela jsem se o ně, protože na mě šly mdloby.

To myslíš vážně, Carys? Jsi ubohá.

Vůbec na to nemysli. Je určitě štěstím bez sebe, že se tě konečně zbavil. Nedovol svému vyhladovělému srdci, aby tohle dobročinné gesto muže začalo považovat za začátek nějakého nereálného románku.

Když jsem dopila zbytek kávy, otevřela jsem tašku s plenami, kterou přinesl.

Uvnitř nebyl jen balík plenek. Přihodil k němu i malé plyšové prasátko Peppu.

A špunty do uší.

Druhá kapitola

Carys

ZAŘÍKÁVAČ DĚTÍ

O pár týdnů později jsem měla vpodvečer domluvenou schůzku se Sunnyinou pediatričkou v centru města. A když už jsem vyrazila ven, domluvila jsem si brzkou večeři s kamarádkou Simone v restauraci poblíž ordinace.

„Tak jak dopadla prohlídka u doktorky?“ zeptala se Simone a studovala jídelní lístek se specialitami.

„Půlroční kontrola proběhla skvěle, váha i motorika odpovídají věku.“

„To jsem ráda.“ Vzhlédla od menu. „A jak se máš ty?“

Na chvíli jsem se zarazila a nevěděla, jak na to odpovědět. „Dobře… fajn.“

Nechtěla jsem s ní probírat běžné problémy matky s malým dítětem. Simone a já jsme žily v rozdílných světech, takže by pravděpodobně vůbec nechápala, na co si stěžuju. Jako jedna z nejlepších baletek ve městě byla Simone tam, kde bych byla já, kdybych se nezranila a neotěhotněla: primabalerína baletního souboru, která má dlouho do noci představení, dopoledne většinou spí a odpoledne chodí na zkoušky. A navíc vede aktivní společenský život, o kterém mi pak vypráví. Takže místo abych přiznala, že se většinu dní cítím osamělá nebo se bojím, jestli všechno finančně zvládnu, jsem odpovídala, že se mám dobře.

„Máš vůbec čas na sebe?“ zeptala se.

„Myslíš, jestli… o sebe pečuju?“

„No, jestli máš někdy volnou chvilku.“

Podívala jsem se na Sunny v dětské židličce. Měla zarudlé tváře, pravděpodobně po očkování, které právě dostala. Doktorka mě varovala, že by mohla mít zvýšenou teplotu.

Položila jsem jí ruku na čelo. „Odpočívám, když Sunny spí, ale neměla jsem příležitost si vyrazit ven. Zajít na masáž nebo třeba kosmetiku prostě není čas.“

Servírka nám donesla jídlo a Simoniny otázky na chvíli ustaly, když jsme se ládovaly hamburgery a hranolky.

„Uvažuješ o tom, že by ses někdy vrátila do práce?“ zeptala se náhle.

Utřela jsem si kečup z úst a odpověděla. „Pokud najdu někoho, komu budu důvěřovat, že se postará o Sunny. Ale musela bych zvážit, jestli se mi to vyplatí.“

„Škoda, že tvoje máma nebydlí poblíž.“

To byla vtipná poznámka. „Víš, nejsem si jistá, jestli by to zvládla.“

Matku jsem měla ráda, ale nebyla schopná se o Sunny postarat. Mě a mého bratra měla v poměrně nízkém věku, a když jsme dospěli, řekla mi, že s výchovou dětí skončila a že je načase užívat si života. Před několika lety se přestěhovala z New Jersey, kde jsem vyrůstala, na Floridu. Když jsem jí několikrát naznačila, že bych ocenila, kdyby mě navštěvovala častěji, dala mi jasně najevo, že o to nestojí.

Simone se zavrtěla na židli a zdálo se, že si na něco vzpomněla. „Hele, Cynthia mi říkala, že hledají nového pracovníka do PR. Napadlo mě, že by ses na to hodila. Myslím tím, že znáš zákulisí baletu, jsi přitažlivá – tedy když zrovna nejsi ve vytahaný mikině a teplácích doma s dcerou – a jsi osobitá. Mohla bys pracovat i z domova, psát tiskové zprávy a tak. Asi bys musela občas zajít do kanceláře nebo se ukázat na nějakých akcích.“

Simone byla členkou jiného baletního souboru než já. I když bych nikdy neuvažovala o tom, že bych se vrátila do svého starého souboru – protože Sunnyin otec byl stále jeho ředitelem –, práce u konkurence mě lákala.

Simonina nabídka mě zarazila. „Opravdu? Myslíš, že by o mně uvažovala?“

„Myslím, že jo, protože tě obdivuje. A neber si to špatně, všem je nám moc líto, že ses zranila a musela jsi s baletem skončit, zrovna když jsi byla na vrcholu. Jsi mezi baleťáky legendou. Všichni si říkáme, jak by to asi vypadalo, kdyby Carys Kincaidová dál tančila.“

Její slova mě hřála hluboko v duši. Snažila jsem se potlačit bolest z pomyšlení, že už nikdy nebudu moct profesionálně vystupovat.

„Radši bych ještě tančila, než abych byla legendou, ale je příjemné vědět, že si mě kolegové váží i po mé kariérní smrti.“

„Kariérní smrti? Nejsi mrtvá, Carys!“

„Já vím, ale v baletním světě jsem.“

„Podívej se na to z druhé stránky, kdyby se ti nestala ta nehoda, stále bys tančila, ale možná by ses nikdy nesblížila s Charlesem a nikdy by se ti nenarodila Sunny. A i když ho teď nenávidíš, dal ti Sunny. Všechno má svá pro a proti.“

„No, rozhodně nelituju, že ji mám, v tom máš pravdu.“

Podívala jsem se na dceru. Sunny se usmála, jako by pochopila, že mluvíme o ní. Tak moc jsem její kulaťoučký obličej milovala. V ruce držela prasátko Peppu, které jí koupil Deacon, a mávala s ním kolem sebe.

„To je roztomilá hračka,“ řekla Simone.

„Tu jí koupil soused.“

„Ta stará paní naproti?“

„Ne ta bláznivá Winsbangerová. Ten chlap odvedle.“

Oči se jí rozšířily. „Ten sexy mužský, kterého jsme viděly odcházet, když jsem u tebe byla naposledy?“

„Jo, Deacon.“

„Koupil jí hračku?“

Přikývla jsem. „Před pár týdny mi doběhl do obchodu pro pleny a tohle přidal do tašky jako překvapení. A to jsem mu předtím vynadala, že jsem v noci nemohla spát, protože s někým dost hlasitě šukal.“

Simone si zakryla ústa. „Do háje, tys mu vynadala?“

„Jo. Bylo to trochu trapný, ale byl v pohodě, když jsem ho požádala, jestli by se příště nemohli ztišit.“

Opřela se na židli a zkřížila ruce. „Na tohle existuje snadné řešení.“

„Jaké?“

„No… může tě budit jinak – víš, na tvé straně zdi.“ Mrkla na mě. „Pak si nebudeš moct stěžovat na hlučný sex, když ho budeš provozovat sama.“

„Velmi vtipný,“ ušklíbla jsem se, ale cítila jsem, jak se mi rozhořívá oheň v podbřišku. Ne, že by mě tohle už dávno nenapadlo. Než jsem jí stačila vysvětlit, že se tohle nikdy nestane, vstala.

„Musím běžet. Dnes večer mám rande, na které se musím připravit. Promluvím si s Cynthií o tom místě v PR a dám ti vědět, platí?“

Bylo to zvláštní, ale vyvolávalo to ve mně úzkost stejně jako vzrušení. „Díky, moc si toho vážím.“ Vstala jsem, objala ji a sledovala, jak líbá mou dceru na temeno.

Když Simone odešla, nakrmila jsem Sunny dětskou výživou ze skleničky.

Pak jsem všechny věci zabalila do tašky a zeptala se jí, jak jsem to často dělávala, i když jsem věděla, že mi nemůže odpovědět.

„Co myslíš? Vadilo by ti, kdybych se vrátila do práce? Nechci tě opustit, ale musím se o nás nějak postarat.“

Zabručela a já ji políbila na čelo. „Nějak to vyřešíme, viď? Vždycky to nějak dopadne.“

Když jsem se Sunny dorazila před dům, všimla jsem si, jak se z druhé strany bloku blíží Deacon se svou „kamarádkou“, ohnivou zrzkou. Přemýšlela jsem, jestli je to ta samá žena z oné noci před dvěma týdny. Deacon si mě všiml a mávl rukou na pozdrav. „Ahoj, Carys.“

„Ahoj.“ Zastavila jsem s kočárkem před vchodem.

„Počkej, otevřu ti,“ nabídl se Deacon a přidržel dveře otevřené, zatímco jsem protlačila kočárek dovnitř. Tady jsem ho obvykle musela složit a vynést do druhého patra v jedné ruce, zatímco v druhé jsem držela dítě. Ale jakmile jsem Sunny vyndala, Deacon hned kočárek složil a vynesl ho nahoru, zatímco jeho přítelkyně za ním tiše cupitala.

„Díky za pomoc,“ zamumlala jsem a hlas se rozléhal po schodišti.

„To je samozřejmý,“ usmál se, a když jsme dorazili ke dveřím do bytu, představil mi svou kamarádku: „Tohle je Kendra.“

„Ráda vás poznávám.“ Natáhla jsem ruku a okamžitě jsem pocítila bodnutí závisti. Nechápala jsem to, ale asi jsem se do svého souseda zamilovala.

„Taky mě těší,“ odpověděla Kendra. „Máte rozkošnou dcerku.“

„Dík.“

Deacon opřel kočárek o zeď před mým bytem. Všiml si hračky v Sunnyině ruce. „Prasátko se jí líbí, co?“

„To ano,“ usmála jsem se. „Dobrá volba, díky.“

Kendra se k němu otočila a rozplývala se: „Aha… to jsi jí koupil ty? To je tak milé.“

„Dneska se nám ta hračka moc hodila.“

„Proč?“ zeptal se Deacon a vypadal starostlivě.

„Byly jsme u lékařky.“

Přimhouřil oči. „Je všechno v pořádku? Není nemocná, viď?“

„Ne, byly jsme objednané na půlroční prohlídku.“

„A všechno v pořádku?“

„Jasně. Díky za optání. Dostala injekci, takže je trochu vystrašená. Ale dopadlo to dobře.“

„To rád slyším.“ Usmál se. „Tak… vám přeju dobrou noc. Chceme si Kendrou užít klidný večer.“ Mrkl na mě. „Možná si zahrajeme Člověče nezlob se.“

„Aha… no, tak to si užijte. Ale mám špunty do uší pro případ, že by vaše hra byla bouřlivější.“

Zasmál se. „Hezký večer, Carys.“

„Vám taky.“ Zamávala jsem Kendře. „Těšilo mě.“

„Mě taky.“ Usmála se.

Spolkla jsem osten žárlivosti a zmizela ve svém bytě.

V noci byla Sunny k neutěšení. Nepřestávala plakat a já se proklínala, že jsem dovolila doktorce, aby ji očkovala. Zavolala jsem na pohotovost, kde mi sdělili, že horečka 39 stupňů je u dětí za daných okolností normální a není třeba ji nikam vozit a panikařit. Doporučili mi, že ji mám sledovat a zajistit, aby měla dostatek tekutin.

Vzala jsem ji k sobě do ložnice, nemohla jsem ji nechat samotnou v pokojíčku. Doufala jsem, že když ji budu držet v náručí, uklidní se a usne, ale zdálo se, že to na ni vůbec nepůsobí. To spíš já měla jen lepší pocit.

Její nářek neustával, zatímco jsem s ní pochodovala po pokoji a houpala ji. Nikdy předtím jsem ji takhle rozrušenou neviděla.

Ozvalo se klepání na dveře, které jsem přes dceřin pláč téměř neslyšela.

Do háje. Jde si snad někdo ze sousedů stěžovat?

Aby na mě teď ještě někdo křičel, bylo to poslední, co jsem potřebovala.

Došla jsem ke dveřím a podívala se kukátkem.

Deacon. Vzpomněla jsem si, že si vedl domů návštěvu, a zamračila jsem se. Role se vyměnily. Teď jsme rušily jeho klid my.

Otevřela jsem a hned jsem se začala omlouvat, než stačil cokoli říct. „Vím, že tě rušíme, ale nemůžu ji utišit, pořád pláče. Je mi to vážně líto. Myslím, že má horečku po tom očkování, nemůžu s tím nic dělat. Takže jestli si chceš stěžovat, jako jsem si stěžovala já, chápu tě. Ale nevím, co mám dělat, takže…“

„Carys, uklidni se. To je v pohodě,“ řekl a položil mi ruce na ramena.

Nečekaný kontakt ve mně vyvolal pocit, jako by mnou projel elektrický proud, a zastavil mé blábolení. Dlouze jsem se nadechla. „Nemůžu se uklidnit, když moje dcera pláče a má bolesti.“

„Nepřišel jsem si stěžovat. To bych nikdy neudělal. Ona za to nemůže.“

„Tak proč jsi tady?“

„Chtěl jsem se ujistit, že jsi v pořádku.“

Srdce se mi zachvělo, ale nedala jsem to na sobě znát. „Nemusíš mě hlídat, Deacone.“

„To vím, ale chci ti pomoct. Asi toho taky moc nezmůžu, ale nevydržím poslouchat dvě hodiny v kuse pláč dítěte a nenabídnout pomoc.“

Došlo mi, že Deacon opustil přítelkyni a šel za mnou. Kendra, ano, tak se jmenovala.

„Kde je Kendra?“

„Odešla domů.“

„Kvůli Sunnyinu pláči?“

„Ne… musí brzy ráno vstávat do práce, tak se šla vyspat.“

„Sunny ti dneska narušila příjemný večer, co? Mrzí mě to.“ Po pravdě řečeno, vůbec mě to nemrzelo.

Ledabyle mávl rukou. „To je v pohodě.“

„Až Sunny pomine horečka a uklidní se, můžeš si pozvat holek, kolik chceš, a užívat si s nimi na plný koule…“

Čekala jsem, že se zasměje, ale místo toho se na mě znepokojeně podíval. Okamžitě jsem si přála, abych svůj hloupý vtip mohla vzít zpátky.

„Zkoušela jsi jí dát studený zábal? Nejsem sice žádný odborník, ale myslím, že by to mohlo horečku srazit. Vzpomínám si, že to máma dělala bratrovi, když byl malý a měl teplotu.“

Bylo to tak jednoduché, ale mě to nenapadlo – a zřejmě ani ty zatracené zdravotní sestry, s nimiž jsem mluvila. „To je dobrý nápad. Myslím, že to hned teď vyzkouším. Mohl bys ji podržet, než napustím vodu do vany a připravím osušky?“

Deacon se znepokojeně rozhlédl po místnosti. Snaží se vymyslet důvod, proč nepodržet Sunny? „Ehm… jistě,“ zamumlal nakonec.

Podala jsem mu Sunny a chvíli se kochala tím, jak roztomile ji Deacon drží a jemně s ní pohupuje nahoru a dolů.

Spěchala jsem do koupelny, nechtěla jsem ho příliš vyděsit. Už tak jsem mu narušila večer ažaž. Napustila jsem vodu do vany a vyzkoušela teplotu, aby byla chladná, ale ne ledová. Když jsem zavřela kohoutek, uvědomila jsem si, že něco nehraje: v pokoji bylo ticho.

Sunny neplakala. První myšlenka mě vyděsila. Omdlela snad?

Vrhla jsem se zpátky do obýváku, ale než jsem stačila něco říct, Deacon si přiložil ukazováček k ústům.

„Právě usnula,“ zašeptal.

Přesto jsem měla obavy. „Jsi si jistý, že dýchá?“

„Naprosto. Cítím to, i slyším.“ Kýval se ze strany na stranu. „Bojím se ten pohyb zastavit, protože takhle se mi ji podařilo uspat.“

Když jsem ho pozorovala se Sunny v náručí, v podbřišku se mi rozhoříval oheň. Tenhle muž byl sexy, i když zrovna nedržel dítě. Ale takhle? Byl naprosto neodolatelný.

„Nechápu, že já tu s ní pochoduju celý večer a ani na chvíli nezamhouří oko, zatímco ty ji držíš v náručí pět minut…“

„Ani já tomu nerozumím.“ Podíval se na ni a zašeptal: „Ale abych byl upřímný, když jsi mě požádala, abych ji podržel, chtěl jsem utéct. Ale ona mi to usnadnila.“ Deacon pokrčil rameny. „Na to, že držím dítě v náručí poprvé, to není špatný, co?“

Překvapeně jsem se na něj podívala. „Děláš si legraci? Tos ještě nikdy nedržel mimino?“

„Ne.“ Zasmál se.

„Tak to je jasný.“

Zdálo se, že se Sunny cítí v jeho náruči spokojeně. Není divu, že usnula. Musí si připadat, jako by si hověla v teplé obrovské posteli, namísto v rozkládací postýlce s nepohodlnými pružinami.

„Myslím, že s ní už nemusíš houpat. Když usne, spí jako dudek.“

„Mám ji položit?“ zašeptal.

Užívala jsem si pohled na sexy chlapa s dítětem v náručí, takže jsem nic takového sama nenavrhla.

„Zkusíme ji položit do postýlky.“

Deacon mě následoval do Sunnyina pokoje. Opatrně ji položil na matraci a zpočátku se zdálo, že se mu to podařilo.

Po špičkách jsme vyšli z místnosti v domnění, že už je to za námi. Dokud jsme nezaslechli šustění.

Do háje!

Opět se ozval pláč.

„Zatraceně,“ zavrčel. „Vždyť jsem ji tak opatrně položil.“

„Není to tvoje chyba, prostě to vycítila a v postýlce se jí nelíbí. Už se mi to stalo mockrát. Navíc jí dneska není dobře.“

Šla jsem pro ni, ale i když jsem ji vzala do náručí, plakala dál. Bylo to stejné jako předtím.

„Mám ji zkusit znovu pohoupat?“ zeptal se.

„To po tobě nemůžu chtít… není to tvoje…“

„Carys, to vůbec nevadí. Vážně.“

Deacon natáhl ruce a já mu Sunny znovu položila do náruče. Vrátil se do obývacího pokoje, tentokrát se posadil na okraj gauče a stále ji houpal.

Během několika minut se její pláč uklidňoval, až ustal úplně. Sunny znovu usnula.

Udiveně jsem zavrtěla hlavou. „Určitě se jí v tvém náručí líbí.“

Usmál se na ni. „Jestli si potřebuješ něco udělat, pusť se do toho. Myslím, že tu dneska budu sedět celou noc.“

„To přece nemůžeš!“

„Proč ne?“

„Protože je pozdě. Copak se ti nechce spát?“

„Spánek se přeceňuje. Navíc nezapomeň, že pracuju z domova, takže si zítra můžu přispat, když budu potřebovat, a práci dohnat později.“

Nutně jsem si potřebovala dát sprchu, protože z nervozity, co je se Sunny, jsem se pořádně zapotila. Obvykle jsem se sprchovala každý večer před spaním, ale kvůli nemocné Sunny jsem to nestihla. Bylo by šílené, kdybych jeho nabídku přijala? Nerada jsem si připadala jako beznadějný případ, kterému musí každý pomáhat… ale když se sám nabídl, proč toho nevyužít?

„Dám si rychlou sprchu, jestli ti to nevadí?“

„Nespěchej, nikam neodejdu.“

Navzdory jeho slovům jsem se ve sprše nedokázala uvolnit. Umyla jsem si vlasy, rychle rozetřela mýdlo po těle a opláchla ho. Dala jsem si ale načas a vlhké vlasy si pořádně pročesala. Nakonec jsem si pod oči nanesla trochu korektoru, abych zakryla tmavé kruhy. I když bylo těžké si to přiznat, chtěla jsem před Deaconem vypadat dobře. V obývacím pokoji sedí fakt sexy chlápek, tak proč to nevyužít a trochu se nehodit do gala. Koneckonců, nezvala jsem ho sem.

Než jsem se odvážila vyjít zpátky do obýváku, vykoukla jsem ze dveří ložnice, abych si vychutnala pohled na Deacona držícího Sunny, aniž by si všiml mého zasněného výrazu ve tváři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anti-přítel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.