Copyright © Pavel Dvořák

Fotografie © Pavel Dvořák

© Vydavateľstvo RAK, 2022

www.vydavatelstvorak.sk

www.cestycinou.sk

ISBN 978-80-85501-88-9

O transkripcii čínštiny

Čínština sa zapisuje v čínskych znakoch, ktoré nenesú fonetickú zložku jazyka, ale výslovnosť sa dá zapísať fonetickými prepismi. Existuje ich niekoľko, v našich podmienkach sú známe najmä česko-slovenský prepis a medzinárodný prepis Pinyin, ktorý vytvorila samotná Čína.

Pre medzinárodný prepis som sa rozhodol preto, lebo naša lokalizovaná transkripcia sa nikde inde na svete nepoužíva. Stráca tak na praktickosti a čitateľ ostáva odrezaný od možnosti zistiť si o danom pojme informácie v zahraničných zdrojoch.

Ďalším dôvodom je to, že Pinyin nie je len fonetickým prepisom, ale je to plnohodnotná abeceda vytvorená na základe latinky pre zápis čínštiny, ktorá je uznaná Medzinárodnou organizáciou pre normalizáciu (ISO). Jeho používanie sa tak po celom svete stáva štandardom a lokalizované prepisy pomaly upadajú.

Poznámka k anonymite

Niektoré skutočnosti, ako aj mená, miesta a poradie zážitkov som pre zachovanie anonymity ľudí, ktorých sa týkajú, pozmenil. Tieto zmeny nemenia príbeh samotných zážitkov a stali sa tak, ako sú opísané.

Čo sa nezmestilo do knihy

Do knihy sa nezmestí všetko. Preto na niektorých stránkach nájdete na okrajoch vytlačené malé QR kódy. Stačí zobrať mobilný telefón, kód naskenovať fotoaparátom a otvorí sa vám moje video na YouTube, ktoré príbeh či spomínanú zaujímavosť z knihy rozoberá podrobnejšie.

Kniha „Moja čínska dekáda“ obsahuje takmer 150 cestovateľských fotografií z ciest Pavla Dvořáka. Keďže však ekniha nie je ideálna na prezeranie fotografií, do eknihy sme ich dali iba 16. Odporúčame preto siahnuť aj po tlačenej knihe. Nájdete ju na našich stránkach www.vydavatelstvorak.sk.

Predslov

Nie je ľahké nechať dieťa žiť svoj vlastný sen. A sen Pavla, autora tejto knihy a môjho syna, sa zrodil už v detstve. Vlastne už vtedy nás, rodičov, pripravoval na to, že raz bude žiť na inom konci zemegule. A za svojím snom kráčal tak húževnato, až to vzbudzovalo obdiv. O mnohých prekážkach, ktoré na svojej ceste musel prekonávať, rozpráva aj v tejto knihe. O mnohých však nie.

O tom, ako ledva 16-ročný chlapec po vyučovaní v Trnave cestoval vlakom alebo autobusom do Bratislavy, aby večer mohol sedieť v jazykovej škole a učiť sa vysnívanú čínštinu, sa zmienil iba okrajovo. Čakala ho buď nočná cesta autobusom domov do Budmeríc, alebo prespal v Bratislave a ráno o piatej vstával, aby sa dostal na vyučovanie v Trnave. V zime, v lete, za každého počasia. Neraz sme sa oňho báli. Oprávnene, raz ho napadli a okradli na autobusovej zastávke, inokedy naňho útočili pre dlhé dredy, ktoré vtedy nosil. Bolo to presne v čase, keď v Bratislave neonacisti zavraždili študenta Daniela Tupého len preto, lebo mal dlhé vlasy a gitaru.

Aj Pavlove pobyty v Španielsku, hoci krátke, boli pre nás neľahkým adrenalínovým obdobím. Pre cestu za čínštinou bol Pavel ochotný naučiť sa za dva mesiace po španielsky, aby mohol na univerzite študovať španielčinu, ktorá sa otvárala v kombinácii s čínštinou. Dnes už čítam rozprávanie o squatteroch v jaskyni v horách pri Malage s úsmevom, no keď nám syn zanechal poslednú správu, že odchádza sám do hôr, a zmizol na štrnásť dní zo zemského povrchu, bez telefónneho signálu, bez akejkoľvek možnosti nadviazať s ním spojenie, nebolo nám veru do smiechu. Jeho odchod do Číny už bol len čerešničkou na torte: odišiel na tri týždne sprevádzať zájazd a vrátil sa o rok, už iba na návštevu. „Pošlite mi, prosím, počítač,“ zavolal nám v deň, keď mal nastúpiť do lietadla domov.

Hoci nám bolo smutno, vedeli sme, že ho musíme nechať ísť. To je ten najväčší dar, ktorý rodičia svojim deťom môžu dať. Pripraviť ich na život a pustiť ich, kam ich srdce vedie. Pokiaľ človek neodíde z rodičovského domu a nezačne sa sám biť so životom, nemôže dospieť.

O tom, ako toto ťažké počiatočné obdobie Pavel prežíval, som sa dočítala až v tejto knihe. Je to kniha vtipná a láskavá, pritom plná múdrosti a zrelosti. Rozpráva s humorom a nadhľadom aj o okamihoch, ktoré neboli ľahké.

Teším sa, že sa kniha dostáva k čitateľom v krásnej podobe vo Vydavateľstve RAK, ktoré Pavel prebral po svojom otcovi a úspešne ho vedie, plná jeho fotografií, v ktorých cítiť vplyv jeho brata Jakuba. A tak sa v tejto knihe stretávame opäť všetci členovia rodiny, hoci dvaja naši milovaní tu už nie sú s nami. Verím, že z knihy budete mať rovnaký pôžitok, ako som mala ja.

Daniela Dvořáková

ÚVOD

Pôjdem študovať čínštinu!

Ako dieťa som mal spolužiaka kleptomana. Síce kradol u kamarátov, ale ukradnuté veci si nenechal, daroval ich ďalšiemu kamarátovi, u ktorého vzal niečo iné. On vlastne nekradol, len presúval, kto čo vlastní. Aj z nášho domu odišlo a potom k nám zase prišlo veľa vecí.

Keď som bol v druhom ročníku na základnej škole, týmto spôsobom ku mne doputovala videokazeta s čínskym akčným filmom.

Nikdy predtým som žiadny čínsky, ba ani akčný film nevidel. Televízia sa u nás doma nesledovala, filmy mal rád len otec, ale pozeral výhradne werichovky. Tento film ma úplne pohltil, neprekážal mi ani podomácky urobený poľský dabing, kde jeden človek monotónnym hlasom, bez náznaku akýchkoľvek emócií, daboval všetky postavy a jeho hlas sa miešal s originálnym znením. Chaotický mix čínštiny a poľštiny bol zvláštny, nerozumel som ani jednému, ale keď sa film skončil, pustil som ho znova. A potom znova. A znova... Počas nasledujúcich rokov som ho videl toľkokrát, až sa tá kazeta pokazila. Alebo mi ju možno znova ukradol? Už neviem. Jedného dňa som bol s babkou vo videopožičovni a po dlhom čase som opäť zbadal film, kde účinkoval ten istý herec. Jackie Chan.

Jackie Chan ma posadol. Túžil som sa naučiť kung-fu, ale na dedine, kde som vyrastal, žiadne kung-fu nebolo, iba traja rómski bratia učili breakdance. Jackie Chan používal pohyby, ktoré sa na tento tanec podobali, a tak som si povedal, že to skúsim. Čím radšej som mal filmy Jackie Chana, tým viac ma zaujímala aj Čína ako taká. Začal som hltať knihy o Číne, o bojových umeniach, o čaji, cestopisy... Cez priesvitný papier som si obkresľoval čínske znaky, ktoré v týchto knihách boli, a doma som si spravil malý čínsky oltár, kde som sa učil meditovať. Keď som mal štrnásť rokov, rodičia ma prihlásili na kurz čínštiny v jazykovej škole.

Stredná škola ma nebavila. Počas hodín som nenápadne otváral učebnicu čínštiny a písal čínske znaky, ktoré sa dajú naučiť len neustálym písaním. Samozrejme, rýchlo mi na to prišli. To, že žiak nedáva na hodine chémie pozor, učiteľov neprekvapilo, ale že píše čínske znaky, áno. Keď sa stredná škola blížila ku koncu, musel som sa rozhodnúť, kam na vysokú školu. Všetci okolo mňa mali jasno – čínština. Ja som sa však bál. Čínštinu som miloval, školu nie. Keby som začal študovať čínštinu, neprestane ma baviť?

Jedného dňa na náš kurz čínštiny prišiel Číňan. Začali sa s učiteľkou rozprávať po čínsky a nikto im nerozumel. No ja som mal pocit, že rozumiem všetko. Cítil som sa, ako keby som celý život žil v zahraničí a zrazu stretol rodáka, ktorý na mňa po dlhých rokoch znova prehovoril materinským jazykom. V ten deň som sa rozhodol. Pôjdem študovať čínštinu!

Časť 1.
Slon v čínskom
porceláne

Do Číny cez Španielsko

Otec túžil po tom, aby som išiel študovať do Prahy. Mňa však lákal Olomouc. Venovali sa tam najmä súčasnej Číne, moderným dejinám a čínštine, kým v Prahe sa zameriavali na klasickú čínsku kultúru a staršiu históriu. Ten rok zhodou okolností v Olomouci robili experiment a prijali všetkých bez prijímacích skúšok. Cez prázdniny sa mi nechcelo učiť, takže moje rozhodnutie pre Olomouc to len potvrdilo. Malo to však malý háčik. Čínština sa tam nedala študovať samostatne, musel som si k nej zvoliť druhý odbor. Vybral som si španielsku filológiu, lebo ani tam nepožadovali prijímacie skúšky. Lenže pre tento výber som sa musel čo najrýchlejšie naučiť po španielsky. V rámci vysokoškolského štúdia sa totiž nevyučoval jazyk, ale predmety boli vyučované v španielčine. Ja som však nevedel povedať ani slovo. Pred nástupom do školy som teda išiel na letné prázdniny na jazykový kurz do Malagy na juhu Španielska.

V rámci kurzu som mal byť ubytovaný v rodine. Dostal som sa ku Conche. Concha bola kedysi modelka. Črty tváre mala stále pekné, ale inak o jej bývalej kariére svedčila iba kocka hašišu, ktorú vyfajčila každý večer.

Keď skončila s modelingom, dala si predsavzatie, že už nikdy nebude pracovať. Syna vyhodila z domu hneď, ako dospel, a živila sa prenajímaním jeho voľnej izby študentom. Bola to od nej veľká obeta, lebo neznášala ľudí.

Ja som si s Conchou skvele rozumel. Skoro vôbec sme sa totiž nevídali. Do školy som chodil na ôsmu, ona vstávala poobede a vracal som sa až večer, pretože hneď prvý týždeň som našiel partiu tanečníkov, s ktorými som bol po škole každý deň. No keď sa mi po mesiaci skončil jazykový kurz, začal som u nej tráviť viac času. To bolo už za hranicou, ktorú bola ochotná tolerovať, a po troch dňoch ma z bytu vyhodila.

Rýchlo som našiel v centre mesta hostel, lenže nemali voľné postele. Na spoločnom balkóne mali hojdaciu sieť, ktorú mi ponúkli za symbolický poplatok. Mal som so sebou spacák, nemal som peniaze, a tak som súhlasil. Bývanie v hojdacej sieti nebolo až také vzrušujúce a navyše Malagu som už poznal.

A tak som sa o pár dní vybral na výlet do hôr El Torro. Vo vlaku si ku mne prisadol mladý muž s dlhými dredmi, so psom a s niekoľkými taškami. Keďže aj ja som mal na strednej škole dredy, vycítil som spriaznenú dušu a pustili sme sa do rozhovoru. Ukázalo sa, že ideme na rovnaké miesto. Pomohol som mu s taškami a on sa ma opýtal, kde budem bývať.

„Počul som, že je tu kemp. Tak som si povedal, že ho pohľadám,“ odpovedal som.

„To sú zbytočne vyhodené peniaze, poď so mnou, my bývame v jaskyniach, tie sú zadarmo.“

Nemal som žiadne peniaze a znelo to ako niečo, čo chcem vidieť. Išli sme spolu do miestnej krčmy, kam o chvíľu prišli jeho kamaráti. Dali sme si pivo a potom mi povedali, že do jaskyne ma vezme ich kamarát Rus. Mal skoro dva metre a zlaté zuby. Odbilo desať hodín večer, vonku sa zotmelo a ja som s ním išiel cez les k jaskyniam. Predstava, že s ním pôjdem sám v opustenom lese uprostred noci, ma vyľakala, ale lepšiu alternatívu som nemal. Bolo neskoro a nemal som kde spať.

Nikomu som nepovedal, kam idem, a tak som si v hlave premietal, ako budem už navždy nezvestný. Zrazu sme prišli na priestranstvo pod skalami a začal mi ukazovať jednotlivé jaskyne. Keďže bola tma, videl som len tie, kde horel oheň či sviečky. V niektorých však bola tma, podľa slov môjho ruského sprievodcu majitelia išli na dovolenku, čo ma úprimne pobavilo. Nakoniec sme prišli k jeho jaskyni. Vchod bol uzavretý drevenou stenou s oknom aj dverami. Dnu mal jaskyňu slušne zariadenú vrátane postele s matracom. Mne pridelil susednú jaskyňu. Tá mala iba zlomenú posteľ. Podložili sme ju kameňom, požičal mi karimatku, ja som mal spacák a o bývanie bolo postarané.

Zobudil som sa do nádherného rána v očarujúcej prírode. Z Rusa sa vykľul akademický maliar, ktorý už mal plné zuby ľudí, a tak prišiel bývať do komunity miestnych squatterov. Strávil som s nimi týždeň. Chodil som na túry, umýval som sa v kempe, kam sa dalo dostať cez dieru v plote, a po večeroch sme pili pivo, hrali na gitare a opekali si.

Keď som sa vrátil do Malagy, bola práve fiesta, niečo ako miestne hody. Všade sa veselilo, tancovalo a pilo. Na ulici si zarábali pouliční umelci, medzi nimi aj tanečníci. Opýtal som sa ich, či sa k nim môžem pridať. Chcel som len tancovať, peniaze som nepýtal, a tak súhlasili. Nakoniec som s nimi tancoval každý deň. Keď sa dozvedeli, že bývam v hojdacej sieti na balkóne hostela, ponúkli mi, aby som išiel bývať s nimi. Prenajímali si veľký apartmán a bol tam voľný gauč. Bol som s nimi do konca leta, precestovali sme niekoľko miest, v ktorých sme tancovali, a už sa so mnou dokonca delili aj o zárobok.

Našiel som si medzi nimi skvelého kamaráta, uruguajského emigranta Pabla, ktorý žil v Barcelone. Navštevoval som ho potom každé leto až do momentu, keď som odišiel do Číny. Najmä vďaka nemu ma zo štúdia španielčiny nevyhodili a ja som mohol študovať čínštinu.

Nikto mi nerozumie

Každý študent čínštiny má možnosť získať štipendium do Číny. Ja som sa oň pokúsil už prvý rok, ale keď komisia zbadala prváka, poslali ma domov. Keď ma o rok uvideli znova, uznali, že sa ma zbavia iba tak, že mi to štipendium dajú. Tak či tak rozhodovali na základe motivačných listov a nikto nebol motivovanejší ako ja.

Čím viac sa moja prvá cesta do Číny blížila, tým som bol nervóznejší. Pravidelne sa mi o tom snívalo. Vôbec som nevedel, do akej krajiny idem. Nežili sme ešte v informačnej epoche, Čínu som poznal len z rozprávaní profesorov a tí radi preháňali. Čína bola pre mňa stále abstraktná a vzdialená. Keď som v roku 2009 vystúpil v Daliane z lietadla, obavy nahradilo nadšenie a nedočkavosť, že konečne využijem jazyk, ktorý som sa učil už šesť rokov. Moje sebavedomie spľaslo hneď po tom, ako na mňa prehovoril prvý Číňan. Nerozumel som ani slovo. On mi rozumel ešte menej. Hovorový jazyk s príchuťou severského dialektu bol veľmi odlišný od krásnej spisovnej čínštiny, ktorou rozprávali naši vyučujúci v škole. Trvalo mi minimálne mesiac, kým som sa vedel poriadne rozhovoriť.

Mesto, kam som prišiel študovať, bol Dalian. Je to približne päťmiliónové mesto na severe Číny, na špičke Liao-ningského polostrova, ktorý je z troch strán obklopený morom. Dalian v období môjho pobytu zažíval ekonomický boom, mesto bolo plné mrakodrapov, všetko bolo krásne, čisté a nové. Pripadal som si ako v New Yorku, hoci som ho nikdy nenavštívil. Vždy som sa chcel presťahovať do veľkomesta. Tým som bol sklamanejší, keď som sa dozvedel, že nebudem mať vyučovanie v centre mesta, ale vo vzdialenej vidieckej časti Lüshunkou. Tá rozhodne nebola plná mrakodrapov, ale zato bola plná histórie.

Lüshunkou je známy pod historickým názvom Port Arthur a udiala sa tam najdlhšia a najnáročnejšia operácia rusko-japonskej vojny o kontrolu nad Kórejským polostrovom a Mandžuskom, čo boli tri severovýchodné provincie Číny. Pred vojnou bol celý polostrov pod správou cárskeho Ruska a prístav Port Arthur umožňoval kontrolu nad Žltým morom, Kórejským zálivom a časťou čínskeho pobrežia. Ôsmeho februára 1904 japonské námorníctvo zaútočilo na Port Arthur a začalo vojnu. Prvá dvojdňová bitka sa síce skončila bez víťaza, ale Japonci zaskočili ruskú armádu, vzápätí sa vylodili na Kórejskom polostrove a vtrhli do Mandžuska. Podarilo sa im prerušiť železničné a cestné spojenie na polostrov, čím odrezali ruské jednotky v Daliane a Port Arthure od hlavnej armády. Jednotky z Dalianu sa po prehratej bitke museli stiahnuť do pevnosti v Port Arthure, ktorú potom Japonci dobývali ďalších desať mesiacov. Prišli pritom o viac ako deväťdesiattisíc mužov, štrnásťtisíc z toho zahynulo v boji. V decembri 1904 pevnosť nakoniec padla. Dobytie Port Arthuru sa stalo jedným z najväčších medzníkov rusko-japonskej vojny, ktorá sa skončila o dva mesiace neskôr víťazstvom Japonska v bitke pri Mukdene. Generál Nogi, ktorý viedol boje o Port Arthur, musel ísť po vojne osobne opísať udalosti dobývania japonskému cisárovi. Keďže pri akcii zahynulo toľko ľudí, požiadal cisára, aby mu dovolil spáchať rituálnu samovraždu. Cisár to nedovolil, prikázal mu žiť tak dlho ako on. Generál Nogi svoj život nakoniec naozaj ukončil samovraždou, ale až po smrti cisára.

Aj ja som si v Lüshunkou pripadal ako tí ruskí vojaci odrezaní od sveta, tam fakt nič nebolo. Dostať sa do centra mesta bolo na dve až tri hodiny cesty autobusom a ten chodil veľmi málokedy. Moja škola, Dalian University of foreign languages bol areál obohnaný vysokým múrom s bránami. Chodili tam iba tí cudzinci, čo dostali vládne štipendiá, čiže asi dvadsať šťastlivcov, ktorých čakal rok medzi tisíckami čínskych študentov. V rámci areálu sme mali internáty, učebne, obchody a reštaurácie, študentskú kantínu, telocvične, umyvárne, štadión, park a pouličné stánky s tovarom. Neďaleko areálu školy viedla jedna väčšia ulica, kde bývali trhy a kde-tu bola reštaurácia, karaoke bary alebo malé hotelíky pre zamilovaných študentov. Najradšej som mal kaviareň, ktorá sa večer menila na bar. Chodil som tam na gin s tonikom, musel som však personál naučiť, ako ho pripraviť. Pri mojej prvej návšteve totiž obsluha nevedela, čo je gin a čo tonik. Naučil som ich pripraviť ho tak poctivo, že som zmeškal večierku a vymkli ma mimo areálu školy. Neostávalo mi iné, než zobudiť vrátnika. Bránu mi síce neochotne otvoril, ale môjmu triednemu učiteľovi nahlásil, že porušujem pravidlá. Ďalší deň na hodine ma pred ďalšími spolužiakmi otvorene kritizoval.

Ľudia rôznych národov vnímajú kritiku odlišne. V Ázii by mala byť účelová kritika čo najviac konštruktívna, nemala by sa rozoberať verejne a ideálne je, ak je skrytá medzi riadkami. Neukazuje sa prstom na toho, kto je zodpovedný. Karhať by sa nemalo spontánne, treba človeka dopredu upozorniť, že mu musí byť niečo vytknuté, a nechať ho, aby sa na to pripravil. V opačnom prípade by sa mohol cítiť ohrozený. Ak sa v Ázii pristúpi k verejnej kritike, účelom je trest. Verejná kritika je pre čínskych študentov veľmi efektívny trest, ale keďže v našej kultúre to tak nie je, na mojich spolužiakoch Rusoch, Ukrajincoch a mne, jednom Slovákovi, si vylámala zuby. Vrátnika som zobudil ešte veľakrát.

Lüshunkou mal svoje čaro. Boli tam desaťtisíce čínskych študentov a ja som mal nekonečné príležitosti spoznávať, akí sú Číňania, a trénovať čínštinu. Prvým sklamaním bolo zistenie, že sú vysokí. Ja som sa tešil, že konečne nebudem so svojimi stošesťdesiatimi tromi centimetrami najnižší, a mýlil som sa. Mal som ísť na juh Číny, tam by to bolo lepšie. Kým na severe sú ľudia výškou porovnateľní s Európanmi, južnejšie sa ich priemerná výška výrazne znižuje.

Aj Číňania boli natešení, že tam sú zrazu cudzinci. Neustále nás zastavovali a chceli sa kamarátiť. „Hello, can I be your friend?“ / „Môžem byť tvoj kamarát?“ Túto vetu som počúval stále dokola. Problém bol, že väčšina ľudí mala ťažkosti v tej konverzácii pokračovať, lebo po anglicky vedeli zle. No niektorí sa na to pripravili dopredu a celú konverzáciu mali napísanú na papieri, z ktorého čítali: „Ahoj, volám sa..., študujem... a chcel/a by som s tebou nadviazať priateľstvo. Toto je môj email, prosím, udržuj so mnou kontakt…“ a podali mi malú vizitku. Keď sa dozvedeli, že viem po čínsky, hneď chceli konverzovať ďalej. Často som počúval chválu na svoju čínštinu. Vo svete lichôtok sa žilo krásne až do dňa, keď nám profesor povedal: „Neverte im, že viete po čínsky, klamú vám, lebo to je slušné. Po čínsky hovoríte strašne.“ V Číne je totiž naozaj slušné človeku povedať to, čo chce počuť, a nie pravdu. Na tejto maličkosti sa tu popálilo už veľa podnikateľov.

Najčastejšie otázky, ktoré som od Číňanov dostával, boli „A to všetci máte taký veľký nos?“, „A to všetci sú u vás takí bieli?“ Biela pokožka sa v Číne považuje za krásnu, aj preto Číňanky nosia dáždnik, keď je vonku slnko, dlhé rukávy, keď je vonku 40 stupňov, čapice, z ktorých im vyčnievajú iba oči, či používajú bieliace krémy namiesto samoopaľovacích. Biela pokožka symbolizuje krásu a vyšší štandard životnej úrovne, tmavá pokožka sa považuje za škaredú.

Rovnakú symboliku mali v Číne kedysi dlhé nechty, ľudia si ich pestovali najmä na malíčku a prstenníku. Nechty čínskej cisárovnej Cixi mali až šestnásť centimetrov. Aby sa ľuďom tieto dlhé nechty nelámali, tak sa na nich nosili ozdobné ochranné puzdrá z drahých kovov, perlete či nefritu. Nechty si ľudia veľmi vážili a darovať niekomu svoj necht bol prejav veľkej lásky a oddanosti. Zosnulým sa nechty strihali, zabalili sa do ozdobných vrecúšok a priložili sa k telu, aby na druhom svete zosnulému slúžili ako dar predkom. Dodnes si ľudia nechávajú narásť dlhé nechty. U žien to nie je nič prekvapivé, i keď, samozrejme, dnešné nechty už nie sú také dlhé. Starajú sa však o ne s rovnakou láskou ako kedysi. Lakovanie nechtov v Číne existuje minimálne od siedmeho storočia. Dlhé nechty u mužov dnes už nie sú bežné, i keď v chudobnejších oblastiach tento zvyk občas pretrváva. Nechtami a bielou pokožkou sa však odlišné vnímanie krásy nekončí.

Občas ma napríklad muži i ženy hladkali po brade, ktorú som vtedy mal, lebo Číňania takmer nezarastajú. Tvár Číňanov je taktiež často veľmi plochá, preto im imponuje plastický profil tváre cudzincov ako veľký nos, veľké oblúky nad očami či výrazná čeľusť. Tieto výrazné črty sa im však páčia najmä na cudzincoch, u Číňaniek sú za krásne považované okrúhle tváre, úzke a menšie ústa, mäkké tváre bez výrazných čŕt, ale s krásnou pokožkou. No závidia nám farebné oči a rôznofarebné vlasy, keďže v Číne majú všetci oči ako uhlíky a havranie vlasy. Páči sa im to, čo nemajú a mať nemôžu, no to máme asi spoločné. Kým Číňanky Slovenkám závidia výrazné postavy, najmä bujné poprsie, cudzincom sa zase páči na Aziatkách, že takmer každá je štíhla ako prútik. Cudzincom sa na Číňankách páči veľa vecí, vtipné však je, že často sa nám páčia iné veci ako samotným Aziatom.

Keď v Číne niekto chce uraziť ženu, že je škaredá, povie jej, že by si mala nájsť manžela cudzinca, existuje totiž stereotyp, že cudzincom sa páčia iba škaredé Aziatky. Trochu pravdy však na tom je. Cudzincom sa naozaj často páčia Aziatky, ktoré v očiach ich mužov nie sú považované za najkrajšie. Môže to byť aj tým, že pre mnohých cudzincov sú Aziatky nové a niektoré rozdiely ešte nedokážu vidieť a buď sa im páčia všetky, alebo ich najprv zaujmú tie najvýraznejšie. Výraznosť a výstrednosť sa však v Ázii vníma negatívne. No nie je to len tým. Krásu skrátka vnímame inak. Na ženách máme radi ostré črty tváre, výrazné lícne kosti, výrazné pery, ostrejšiu bradu, ale to v Číne nezapadá do štandardu krásy. U nás je sexepíl synonymom krásy, v Číne je vnímaný niekedy až negatívne. Ázijskí muži nechcú za manželky ženy, ktoré sú sexy. Túžia po ženách nenápadných, ktoré nepútajú pozornosť. Vyčnievať z radu je vo všeobecnosti v Číne niečo negatívne, kým u nás túto vlastnosť obdivujeme. Konfucius kedysi dávno povedal, že strom, ktorý vyčnieva z lesa, sa pod náporom vetra zlomí. Hoci sa to pod vplyvom dnešnej spoločnosti mení, toto presvedčenie ešte z veľkej časti pretrváva. A týka sa aj krásy.

Tvrdý život na čínskych internátoch

Na internátoch sme mali izby pre šiestich až ôsmich študentov, ale cudzincom umožnili bývať vo dvojiciach. Každý mal len jeden kus nábytku – železnú konštrukciu ktorá bola zároveň posteľou s moskytiérou, pracovným stolom a skriňou. Táto vesmírna loď, ako som to volal, neuveriteľne škrípala. Čínski študenti mali ženské a mužské internáty prísne oddelené, vchody sa strážili, ale aj tak bolo už z diaľky počuť, ak niekto toto pravidlo porušil. Tajné návštevy opačného pohlavia však boli veľkou výnimkou, keďže každá budova mala strážnika, ktorý na to mal dozerať. Na čínskych internátoch vládne prísna morálka.

Číňania celkovo začínajú randiť podstatne neskôr ako my. Vzťahy na strednej škole sú zriedkavou výnimkou, prvé lásky prichádzajú až na vysokej, ale aj tam ich vyučujúci strážia ako u nás stredoškolákov. Možno je to aj tým, že stredné školy sú v Číne oveľa náročnejšie, než sú zvyknutí naši žiaci. Číňania sú v triedach doslova od rána do noci, po škole majú totiž povinné samoštúdiá, bez ktorých sa zaobísť takmer nedá. Čínski učitelia sú oveľa prísnejší a na internátoch sa žije v ďaleko tvrdších podmienkach ako u nás.

Tak napríklad na severe Číny sa síce kúri, ale kúrenie sa spúšťa celoplošne pre celé oblasti v jeden deň. Ak príde zima skôr, nedá sa nič robiť, človek si nezakúri. No aj po spustení kúrenia bola na internátoch strašná zima. Napúšťali sme si preto sklenené fľaše vriacou vodou a rozostavili sme ich po izbe ako „radiátory“. Vôbec to nepomáhalo, a keď udreli najhoršie mrazy, mali sme okná pokryté ľadom aj zvnútra. Prenosný ohrievač sme si kúpiť nemohli, lebo by hneď vyhodil poistky. Zásuvky neutiahli ani fén. Sprchy boli spoločné pre celú školu a teplá voda vydržala iba tým najšikovnejším. O polnoci vypínali v celej budove prúd.

Jednu noc som prespal na izbe s Číňanmi, ktorí nemali mnohé privilégiá ako my cudzinci. Hneď na začiatku ma museli prepašovať k sebe okolo vrátnika. Našťastie som malý, skryl som sa im za chrbát a rýchlo sme sa prešmykli poza ďalších spolužiakov, ktorí si od neho kupovali malinovku, aby ho zamestnali. To, že je na internátoch cudzinec, sa v priebehu pár minút roznieslo po celej budove. Zrazu sa v izbe tlačilo na môj vkus príliš veľa ľudí a všetci sa ma chceli aspoň niečo opýtať. K rozhovoru mi doniesli teplú vodu v lavóre, aby som si umyl nohy. Na chvíľu som sa musel zamyslieť, kedy som si naposledy menil ponožky, ale potom mi vysvetlili, že to je súčasť pohostinnosti, naozaj im nesmrdím. Úplne ma nepresvedčili, my cudzinci totiž Aziatom naozaj občas smrdíme, máme výraznejší telesný pach. Preto v Číne nie sú bežné deodoranty tak ako u nás. Vraj je to pre jeden konkrétny hormón, ktorý v Ázii nie je rozšírený. Tento hormón by mal tiež stáť za konzistenciou ušných nečistôt, ktoré nemáme všetci rovnaké. V Európe by malo mať viac ľudí skôr ušný maz, kým v Ázii má údajne viac ľudí zase ušný prach. Ťažko povedať, či je tento hormón, ako aj jeho vplyv na ušné nečistoty a telesný odór iba legenda, faktom však ostáva, že zvyšok konverzácie som strávil s nohami v lavóre.

O polnoci vypli prúd, ale zato sa zaplo nekonečné množstvo malých lampičiek na baterky. Lampičky na baterky boli najpopulárnejší artikel v miestnych obchodoch. Po zobudení som dostal do ruky novú zubnú kefku a mydlo na tvár. Umyvárne boli doobeda zavreté, ranná hygiena pozostávala z umytia tváre mydlom a „sprchy“ navlhčeným uterákom na záchodoch. Keď som si namydlil tvár, uvedomil som si, že tam nie je žiadne zrkadlo a suchý uterák som si zabudol. Voda bola totálne ľadová a v rukách som stratil cit. Popri tom, ako som sa snažil zbaviť mydla na tvári, som musel neustále zatvárať okno, ktoré vyrážal vietor. Konečne som pochopil podstatu otcových historiek z čias vojenčiny.

Moji spolužiaci z Ruska, Ukrajiny a Latinskej Ameriky znášali čínske internáty zle. Hlavne Rusi si pripadali ako ich vojaci pred sto rokmi. Japonci, Kórejci a Arabi boli na podobné podmienky síce zvyknutí, ale protestné nálady sa časom preniesli aj na nich. Neochota tolerovať bývanie v Lüshunkou sa neustále zvyšovala. Po prvom semestri škola rezignovala a na druhý semester sme sa všetci cudzinci presťahovali späť do Dalianu.

Dalian bol kedysi pod správou ruského cárstva a dodnes to je na meste vidieť. Je plné ruskej architektúry, ale aj ruských reštaurácií a barov. Takže mnohí spolužiaci sa tam cítili ako doma. Presun výrazne zvýšil kvalitu ubytovania, každá izba mala kúpeľňu so záchodom, elektrina bola dvadsaťštyri hodín a dokonca utiahla aj malý prenosný radiátor. Boli sme priamo v centre mesta, a tak sme mali veľký výber reštaurácií, kaviarní a barov. No presunom aj výrazne klesla kvalita výučby.

V Lüshunkou sa okrem učenia nič iné nedalo robiť, Dalian bol, naopak, plný vnemov. Jedným z nich bol aj ľahký prístup k marihuane, a tak mnohí spolužiaci boli pravidelne zhúlení. Vedľa školy vraj bola malá marihuanová lúka. Osobne som ju nevidel, ale kytice kanabisu na stole spolužiakov som videl opakovane a marihuanové párty sa stali ich bežnou zábavou. Počas druhého semestra som sa tak so zahraničnými študentmi socializoval ešte menej ako predtým. Internáty v Lüshune plné čínskych kamarátov mi síce chýbali, ale bol som rád, že som v meste, pretože som si tu našiel partiu tanečníkov, s ktorými som začal tráviť väčšinu času.

Ako si nájsť vo svete kamarátov

V Španielsku som objavil taktiku, ako si rýchlo nájsť nových kamarátov v cudzom meste. Treba hľadať niekoho s rovnakými záujmami. V mojom prípade to znamenalo obliecť sa čo najvýstrednejšie – tričko a nohavice o päť čísel väčšie, čapica so šiltom prelomeným na opačnú stranu a otočená naopak, šatka, ktorá mi visela zo zadného vrecka, a tričko s nápisom „bboy or die“. To bola móda tanečníkov tých čias. Keď som sa takto prechádzal po meste, bol som ako magnet na ďalších tanečníkov.

Taktika zafungovala aj v Číne a spoznal som sa s Dong Dongom, ktorý sa stal mojím najlepším kamarátom a sprievodcom. Po prvýkrát ma niekto naučil, ako začať rozumieť Číne. Zároveň sa stal aj mojím prekladateľom. Ak mi niekto nerozumel, čo sa stále stávalo pomerne často, on vždy vedel, čo chcem povedať. Dva roky predtým sa zamiloval do jednej ruskej študentky, ktorá nevedela po čínsky. Dokázali sa spolu baviť aj napriek jazykovej bariére, a to dokonca nielen, kým boli spolu v Daliane, ale aj počas nasledujúceho roka, keď sa mohli rozprávať iba cez internet. Postupne si vytvorili spoločný jazyk, ktorý pozostával z čínštiny, trošky angličtiny a veľkého množstva ruských nadávok, ktoré označovali všetko, na čo nemali slovnú zásobu. Dong Dong tak dokázal rozumieť nezrozumiteľnému. Moja čínština sa vďaka nemu rýchlo zlepšovala.

Hneď prvý deň ma zobral do obchodného domu, kde bola v obrovskom biliardovom klube skrytá malá tanečná škola – odvtedy môj druhý domov. Obchodný dom bol súčasťou obrovského nákupného komplexu, okrem niekoľkých budov tam boli aj nekonečné podzemné tržnice, ktoré slúžili aj ako podchod, ktorým sa prechádzalo cez cestu. Boli obrovským bludiskom, pravidelne sa mi stávalo, že som po pätnástich minútach blúdenia vyšiel na tej istej strane, ktorou som vošiel, a cez cestu sa mi prejsť nepodarilo. Ťahali sa až sedem podlaží pod zemou a mali tu všetko od elektroniky cez oblečenie a domáce potreby až po herne, kaderníctva či tanečné školy. Neuveriteľne nízke ceny, ohromujúco pestrá ponuka a možnosť pri neustálom zjednávaní o cene zlepšovať jazyk boli veľkými lákadlami. Keďže Čína bola pre mňa stále ako hlavolam, ktorý som ešte nerozlúštil, občas som sa nechal uniesť a zjednával som veci, o ktorých sa vôbec nezjednáva. Napríklad ma raz zaujali zvláštne keksy v pouličnom stánku s jedlom. Pani sa mi stále snažila niečo vysvetliť, ale ja som jej veľmi nerozumel. Nakoniec mi ten keks predala. Potom som si však všimol, že to bola iba jedna z mnohých prísad, určených do raňajkového jedla, ktoré predávala. Vtedy som pochopil, prečo mi to vôbec nechutilo, ono to vôbec nebolo jedlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moja čínska dekáda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.