Rebecca Wragg Sykesová

Neandertálci – naši příbuzní

Život, láska, smrt a umění neandertálců

Euromedia Group

Rebecca Wragg Sykes

KINDERD

Copyright © Rebecca Wragg Sykes, 2020

This translation of Kindred is published by Euromedia Group by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

All rights reserved

Translation © 2022 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-242-8137-7

Poznámka o jménech

Vědecký svět v devatenáctém století vypadal úplně jinak než dnes, v jednadvacátém století. Významná proměna se odehrála nejen na poli analytických metod, ale také v četnosti vědeckých prací. V letech 1800 až 1900 bylo publikováno mnohem méně vědeckých článků než v uplynulých deseti letech. Při psaní vyčerpávající studie o neandertálcích lze podrobněji uvést významné první prehistoriky, protože jich bylo málo. Badatelé v devatenáctém století a na začátku dvacátého století byli součástí diskursu, v jehož rámci se zkoumalo, jak první objevy spjaté s neandertálci ovlivnily vědu a společnost z širšího pohledu.

Ale počínaje rokem 1930 prudce vzrostl počet lidí zabývajících se tímto tématem, a proto jsem se rozhodla, že přestanu uvádět jednotlivá jména a místo toho se budu obecně odvolávat na „archeology“ nebo „badatele“. Udělala jsem to v zájmu přehlednosti – vím, že čtenáři mají sklon přeskakovat výčet jmen a laboratoří – a stručnosti. Mám zkušenosti s vědeckými publikacemi, v nichž musí člověk všechna svá slova doložit citacemi, a toto rozhodnutí jsem důkladně zvažovala. Při psaní této knihy jsem zvolila jiný způsob, protože jsem chtěla vyprávět příběh samotných neandertálců. Neměla jsem dost prostoru, abych uváděla jména a působiště všech vědců, kteří se zasloužili o průzkum všech míst a zjištění všech informací.

V žádném případě však nechci naznačovat, že poznatky o neandertálcích získané v uplynulých osmdesáti nebo devadesáti letech těmi, jejichž jména neuvádím, jsou méně důležité. Mnozí z nich byli a dodnes jsou mými spolupracovníky a někteří jsou i mými dobrými přáteli. Jejich jména a vědecké práce najdete v on-line seznamu použité literatury, který doprovází tuto knihu (rebeccawraggsykes.com/biblio). Na tomto místě jim chci vyjádřit své uznání, protože bez jejich nadšení, vytrvalosti, inspirace a skutečného potu by tato kniha neexistovala.

Úvod

Jeskyni naplňuje nadčasový zvuk. Není to šplouchání vln, protože moře ustoupilo, když přišel chlad a hory ztuhly v ledové grimase. Drsné stěny jeskyně nyní obklopují tichý skomírající dech a zpomalující se tep. Na konci světa, doslova i obrazně, stojí poslední neandertálec na Pyrenejském poloostrově a pozoruje zářící slunce nízko nad vzdáleným obzorem Středozemního moře. Do tichého vrkání skalních holubů se mísí naříkavé volání racků, kteří pláčou jako hladové děti. Ale žádné děti už tady nejsou, nezůstali tu žádní lidé, není zde nikdo, kdo by se připojil k pozorování blednoucích hvězd, kdo by držel hlídku, než dozní poslední dech.

O čtyřicet tisíc let později se hladina oceánů znovu zvedla, ve vzduchu je cítit sůl a stěny téže jeskyně odrážejí hlasy a hudbu – je to rekviem za sen předků.

Jsme v Gorhamově jeskyni na Gibraltaru, píše se rok 2014. Archeologové a antropologové se každoročně scházejí v tomto poklidném jižním cípu Evropy na jedné z mnoha konferencí o neandertálcích. Ale v tomto roce se stalo něco zvláštního. Mezi účastníky konference, kteří navštívili prostorné jeskyně připomínající katedrálu, byl i hudebník Kid Coma neboli profesor Doug Larson. Začal hrát na kytaru a zpívat o „posledním žijícím člověku“ – nejnovější archeologické objevy týkající se neandertálců totiž pocházejí z Pyrenejského poloostrova a z těchto jeskyní. Jeho hlas se rozléhal prostornou jeskyní a na několik minut zatlačil do pozadí odborné přednášky, vášnivě obhajované i zpochybňované teorie a spletitost klasifikace kamenných nástrojů. Všichni prostě poslouchali a převládla lidská touha spojit se s dávnou minulostí. Tuto zvláštní a podivně dojemnou chvíli můžete prožít také, protože někoho napadlo zaznamenat ji na video a dnes ji najdete na YouTube.

Serenáda nad pohřebištěm starým tisíce let vrhá čistý paprsek světla na vědce, kteří jsou lidé jako my. Jakmile skončí pečlivě připravené a objektivní vědecké přednášky, v kavárnách a barech se mezi kolegy (kteří jsou také přátelé) vynoří méně upjaté – a snad dokonce i vášnivé – spekulace. Hovory se točí kolem „fantastických“ archeologických nalezišť, kolem známého i neznámého, a všechno souvisí s otázkou, jestli někdy dokážeme zahlédnout sotva patrnou skutečnost, kdo byli neandertálci.

Tato kniha pootevírá okno těchto diskusí. Je pro ty, kteří o neandertálcích už slyšeli, i pro ty, kteří o nich nic nevědí, pro čtenáře s neurčitým zájmem i pro amatérské odborníky, a dokonce i pro vědce, kteří mají to štěstí a zkoumají jejich dávný svět. Je to totiž obrovský a stále větší úkol: spletité stezky proplétající se daty a teoriemi se křižují s novými objevy a vytvářejí objížďky, a dokonce i obraty do protisměru. Zpracovat to nesmírné množství informací není jednoduché – jen málo odborníků má čas přečíst každý nový článek ze svého dílčího oboru, a to už vůbec nemluvím o všech vědeckých výzkumech souvisejících s neandertálci. I ti nejzkušenější vědci někdy zírají s otevřenou pusou na nejnovější objevy.

Důvodem značné pozornosti a množství analýz je to, že na neandertálcích záleží, vždycky na nich záleželo. Těší se popkulturní prestiži jako žádný jiný vyhynulý lidský druh. Mezi našimi dávnými příbuznými (řadíme je do skupiny homininů) patří neandertálci k těm nejvýraznějším – významné nálezy se ocitají na obálkách prestižních vědeckých časopisů a v novinových titulcích médií hlavního proudu. Naše fascinace se nikterak nezmenšuje, webová stránka Trendy Google ukazuje, že „neandertálce“ vyhledáváme dokonce ještě častěji než „evoluci člověka“. Taková proslulost je však dvojsečná. Editoři vědí, že o neandertálce je zájem, a sami lákají čtenáře atraktivními titulky, jež bývají poněkud přibarvené ve stylu „Neandertálce zabilo XY“ nebo „Neandertálci nebyli tak hloupí, jak si myslíme“.

Badatelé sice rádi sdílejí výsledky své práce, ale do jejich nadšení se přimíchává frustrace ze soustavných a často také vzájemně si odporujících komentářů, které z nich dělají vědátory klopýtající od jedné myšlenky ke druhé. Věda očividně funguje na základě přesvědčení, ale nové údaje a teorie odrážejí nesmírnou dynamiku badatelů, nikoli jejich zmatenost. A kromě toho frázovité „novinky o neandertálcích“ znamenají, že průměrný člověk se nikdy nedoslechne o těch nejúžasnějších nových objevech.

Je také těžké obsáhnout a pochopit celkový obraz, který se od roku 1856 výrazně proměnil. Tehdy byly v jednom německém kamenolomu objeveny zvláštní fosilie,1 které lidé začali opatrně považovat za vymizelý druh člověka. Učenci začali hledat další pozůstatky po těchto zvláštních bytostech a dříve, než vypukla první světová válka, bylo z rostoucího počtu nalezených kostí neandertálců zřejmé, že kromě nás nosila země ještě mnoho našich sourozenců. Pozornost se soustředila také na množství nalezených kamenných nástrojů a začalo první seriózní zkoumání neandertálské kultury. Klíčovým faktorem se stal samotný čas: místa, jež se až do té doby vznášela v čase a byla roztroušená v prostoru, se v polovině dvacátého století propojila v důsledku metod datování a určení geologické časové posloupnosti. Díky těmto základům můžeme dnes, po sedmdesáti letech, zkoumat svět neandertálců v celé jeho šíři zaujímající tisíce kilometrů a více než 350 tisíc let.

Archeologie 21. století je na hony vzdálená svým začátkům a mohla by připomínat spíše viktoriánské představy o budoucnosti. První badatelé zkoumající prehistorii neměli o moc víc než kameny a kosti, s jejichž pomocí mohli rekonstruovat dávnou minulost, kdežto dnešní vědci využívají metody, které jejich předchůdci neměli k dispozici. Podobu naleziště nezachycují ručně kreslenými náčrtky, nýbrž laserovými skenery, a studují předměty, o jejichž nalezení se badatelům před sto lety ani nesnilo. Zkoumají rybí šupiny i paprsky ptačích per a minulost jednotlivých ohnišť. A nové poznatky nezískávají jen pomocí archeologické lopatky, ale také pod mikroskopem.

Skoro jako bychom se dívali neandertálcům přes rameno, když rekonstruujeme, jak před 45 tisíci lety z úlomků štípaného pazourku zručně zhotovovali ostrý nástroj. Statické archeologické nálezy získávají dynamiku, když sledujeme, jak se nástroje přesouvají z jednoho místa na druhé a jsou roztroušeny po kraji. Zvládneme je dokonce sledovat proti proudu času až k původním skalním výchozům. Dnes se také dokážeme velmi podrobně podívat na těla neandertálců. Představte si zuby: umíme prozkoumat denní přírůstky, na základě způsobu opotřebení zubů určit typ stravy a dovedeme i chemicky „čichat“ kouř z ohniště, který pronikl do jejich zubního kamene.

Hojnost informací přinesla v posledních třiceti letech zvýšený zájem o výzkumy neandertálců. Novinové titulky oznamovaly úžasné objevy a zásadně se změnily naše znalosti o tom, kde a kdy neandertálci žili, jak používali nástroje, co jedli a jaké byly symbolické rozměry jejich světa. Snad nejúžasnější je to, že z nepatrných úlomků kostí lze vytáhnout příběhy o mezidruhovém křížení, které byly kdysi odmítány, a špetka jeskynního prachu může obsahovat celé genomy.

Výkonné přístroje nám umožňují získat terabyty informací z každé myslitelné látky, ale archeologové si uvědomují, že způsob vzniku daného místa je klíčový pro naše pochopení toho, co místo obsahuje. Povětrnostní podmínky, zvětrávání a čas způsobují, že nalézáme jen zlomky předmětů. Zaznamenat polohu artefaktů je nesmírně důležité kvůli tomu, abychom pochopili integritu každé vrstvy, a teprve pak můžeme zahájit analýzu. Dokážeme spojit rozbité a dlouho od sebe oddělené části původního celku; další informace o nalezišti a jeho vzniku nám přinášejí struktura půdy, úhel úlomků pazourku či opotřebení úlomků kostí. Z tohoto roztříštěného a někdy i chaotického archivu musíme kousek po kousku sestavit historii.

Archeologové stále ještě pociťují vzrušení, když se zabývají vykopávkami, ale průměrný archeologický výzkum přinese desítky nebo stovky tisíc pečlivě shromážděných předmětů, které musí být vyčištěny, označeny a uloženy v individuálně zapečetěných sáčcích. Kromě své hmotné existence tyto předměty existují také v rozsáhlých databázích, které jsou nesmírně cenným zdrojem a umožňují nám zkoumat průsečíky geologie, prostředí a činnosti homininů. S tímto vědomím dnes také přistupujeme jinak k muzejním sbírkám vytvořeným dříve. „Klasická“ naleziště – z nichž některá dnes navštěvují tisíce turistů ročně – stále častěji podrobujeme novým analýzám s využitím nejmodernějších metod a odhalujeme nová a někdy i nečekaná tajemství. Díky tomu všemu dokážeme s větší přesností než kdy dříve odpovědět na zásadní otázky typu „co neandertálci vlastně jedli“.

Dokonce i rychlý průzkum jídelníčku neandertálců ukazuje, že tato otázka je jednoduchá jen zdánlivě. Nejen kvůli široké škále dostupných materiálů a metod – zkoumáme podíly jednotlivých druhů zvířecích kostí, mikroskopické známky opotřebení zubů a kamenných nástrojů i dochované zbytky potravin, provádíme chemickou i genetickou analýzu fosilií –, ale také proto, že dokážeme forenzně prozkoumat způsob stravování. Věci nejsou křišťálově jasné dokonce ani na místech, kde nacházíme spoustu zvířecích pozůstatků s řeznými stopami po kamenných nástrojích. Archeologové se například z vlastních chyb poučili, že mají brát v úvahu úlohu predátorů a že různé části těla se rozkládají různou rychlostí.

Každý pokrok ale přispívá k přesnosti celkového obrazu. Ukazuje se, že na jídelníčku neandertálců bylo mnohem více položek než jen maso velkých zvířat, ale jedli všichni neandertálci na všech místech a ve všech dobách stejné potraviny? Všechno v jejich životě bylo vzájemně propojené a vynořuje se souvislost s dalšími zásadními otázkami: Kolik jídla vlastně potřebovali? Vařili? Jak lovili? Jak velké bylo jejich teritorium? Jak vypadaly jejich sociální sítě? Každá otázka odkrývá další vrstvu spletitých souvislostí.

Chceme-li objevit obecné zákonitosti, které spojují různé artefakty a místa, musíme zvednout hlavu a rozhlédnout se, překlenout propast mezi různými místy a různou dobou. Život neandertálců byl čtyřrozměrný, a když do nejmenších podrobností rekonstruujeme, jak lovili soby na jednom místě, musíme se ptát, jak to dělali jinde a kde to „jinde“ bylo. Existuje mnoho typů nalezišť, od ledabyle poházených kamenů obklopujících mršinu až k hromadám kostí uložených v obrovských skládkách s nánosy popela – jsou to pohřební hranice stovek zvířat. Úvahy o tak rozmanitých historických nálezech nás přivádějí k vrtošivému časovému tempu minulosti: v závislosti na způsobu vzniku vrstev mohou dvě vrstvy ve stejné hloubce obsahovat pozůstatky z jednoho odpoledne nebo z deseti tisíc let. Datování jednotlivých předmětů je účinným nástrojem, ale jen tehdy, pokud jsme si jistí, že nebyly přesunuty z jedné vrstvy do druhé. Informace získané z jednotlivých artefaktů, vrstev nebo nalezišť se vzájemně prolínají a propojují také různé škály chování.

Takové jemnůstky se jen málokdy objevují ve veřejných diskusích o neandertálcích a o tom, jak je chápeme. Většina lidí o nich má povšechnou představu, jejíž součástí však nejsou vědecké podrobnosti. Tato představa je také usazená na pozadí ledu a mamutů. Kromě vytrvalých stereotypů obsahujících rozedrané a zimou se třesoucí postavy ve zmrzlých pustinách, které sotva přežívaly a vymřely krátce poté, kdy se na scéně objevil Homo sapiens, existoval i docela jiný svět neandertálců. Navzdory tomu, že máme stále pohodlnější přístup k výsledkům výzkumů – badatelé se čile projevují na sociálních sítích a své konference často živě přenášejí na internetu –, v přívalu nových údajů a jejich složitých vysvětlení jen obtížně hledáme a nacházíme vyvážené a skutečně soudobé pohledy. Překvapivé nálezy se ocitají v běžných zpravodajských relacích a někdy zaskočí i badatele, ale „senzační“ příběhy nejsou vždycky ty nejlepší. Pečlivě zdůvodněné teorie a debaty trvající desítky let se špatně vyjímají na prvních stránkách novin, ale obsahují ty nejpřekvapivější představy o životě neandertálců.

V pozadí mnoha významných změn našeho chápání stojí drobné rozdíly. Naše perspektiva se rozšiřuje v souladu s přibývajícími fakty a mezera mezi „námi“ a „jimi“ se neustále zmenšuje. Mnohé věci, o nichž jsme se dříve domnívali, že ležely mimo jejich chápání a možnosti, jsou dnes obecně přijímány: nástroje zhotovené i z jiných materiálů než z kamene, používání nerostných pigmentů, sbírání předmětů jako mušle a orlí spáry... a potažmo jejich zájem o estetiku. Kromě toho se objevila také rozmanitost: dnes už víme, že neandertálci obývali svět stejně rozlehlý a rozmanitý jako římská říše. Jeho prostorová i časová rozlehlost znamenala kulturní rozmanitost, složitost i evoluci. Neandertálci byli různí a přizpůsobiví a žili ve zmizelém světě, kde tisíc metrů vysoké ledovce sousedily s tundrou, ale také v teplých pralesích, pouštích, na pobřežích a v horách.

Naše posedlost neandertálci přetrvává i 160 let po jejich (znovu)objevení. Je to láskyplný vztah mnohem delší než jeden život, ale ve srovnání s časovým rozpětím, kdy žili na tomto světě – mhouřili oči proti vycházejícímu slunci, nadechovali se z plných plic, zanechávali stopy v blátě, písku a sněhu –, je to sotva zachvění vteřinové ručičky na velkých hodinách Času. Naše myšlenky a pocity spjaté s neandertálci se neustále vyvíjejí – od průměrného člověka, který zadá do Googlu otázku „jsou neandertálci lidé?“, až po ty, kteří denně pracují s jejich ostatky.

Neandertálci se nám mění před očima a každý nový objev podněcuje naši touhu zjistit, kdo vlastně byli tito dávní lidé. Nejpodivnější z toho všeho je život po životě, jaký si nikdy nepředstavovali: jejich příběh se téměř 200 let vplétá do vědeckých výzkumů, historie a populární kultury a dnes sahá i do vzdálené budoucnosti.

Na stránkách této knihy vykreslím portrét neandertálců jednadvacátého století: nebudou to přihlouplí břídilové na zakrnělé větvi rodokmenu, ale naši mimořádně přizpůsobiví, a dokonce úspěšní dávní příbuzní. Čtete tuto knihu, protože se zajímáte o ně i o tu nejúžasnější otázku, kterou nám kladou: kdo jsme, odkud přicházíme a kam bychom mohli jít.

Dívejte se skrze stíny, naslouchejte ozvěně – je toho mnoho, co nám může říci. Bude nám vyprávět o nových způsobech, jak být člověkem, a umožní nám podívat se na sebe novýma očima. Na neandertálcích je nejlepší to, že k nám patří, že nejsou slepou uličkou a jevem z dávné minulosti. Jsou tady s námi, v mých píšících rukou a ve vašem mozku, který chápe moje slova.

Čtěte dál a seznamte se se svými příbuznými.

1 Fosilizace je proces, při němž se z kosti stane zkamenělina.

KAPITOLA PRVNÍ

První tvář

Pod nohama vám skřípe hrubý písek a štěrk. Stojíte na ploché střeše závratně vysokého kosmodrapu. Je neskonale vyšší než Babylonská věž a vyrostl ze země jako nesmírný stalagmit. Jeden metr výšky za každý rok dějin lidstva. Nad střechou ve výšce 300 kilometrů přelétá mezinárodní vesmírná stanice rychleji, než dokážete mrknout. Nahlédnete přes okraj věže a po celé její výšce vidíte pás světla vycházející z tisíců otvorů. Těsně pod vrcholem jsou okna osvětlená LED svítidly, ale směrem dolů – hlouběji do minulosti – se kvalita světla mění. Vaše oči se postupně přizpůsobí, když oranžově žluté světlo žárovek ustoupí plynovým lampám a ještě níže zahlédnete mihotavé světlo svíček.

Mhouříte oči a ještě o kus dál se line měkké světlo z desítek tisíc hliněných lamp. Jejich kouřová stopa se vine kolem věže, ale ještě stále nejsme v hlubině lidské minulosti. Vyndáte malý dalekohled, a jakmile se vaše zornice rozšíří, protože baží po pradávných fotonech, spatříte třicet kilometrů pod sebou mihotavé plameny ohnišť. Pokračujete ještě desetkrát hlouběji do minulosti vzdálené tři sta tisíc let. Plameny a stíny tančí a odrážejí se od kamenných stěn. Dál už je jen tma a nespočet let.

Čas je záludný. Letí děsivě rychle, nebo se vleče tak pomalu, že jej vnímáme jako břemeno odměřované každým úderem našeho srdce. Každý lidský život je protkán vzpomínkami a prodchnut představami, i když žijeme v neustálém proudu toho, co je „teď“. Jsme unášeni časem, ale je nad naše síly vynořit se a pohlédnout na celou proudící řeku. Dnešní věda už tolik nepočítá a neměří, ale dokáže vypočítat hodnoty s neuvěřitelnou přesností, ať se jedná o stáří vesmíru, nebo o Planckův čas.2 Ale je téměř nemožné skutečně pochopit rozsah času na evoluční, planetární a kosmické úrovni, jako se to stalo geologům, které ohromilo skutečné stáří Země. Spojit se s minulostí starší než tři nebo čtyři generace – je to hranice „živé paměti“, kterou většina z nás obsáhne – je náročné. Najít spojitost s našimi staršími předky je ještě obtížnější. Staré fotografie vyjadřují to, jak je náš pohled stále neostřejší, a náš fotografický archiv sahá do hloubky jen několika generací. Potom vstoupíme do říše malovaných portrétů a minulost zahalí další mlžná vrstva. Pochopit nesmírnou hloubku hlubokého archeologického času je mnohem, mnohem nesnadnější.

Existují užitečné mentální triky, jak přemostit propast mezi naší jepičí existencí a propastí času. Pokud si 13,8 miliardy let existence vesmíru představíme jako období jednoho roku, dinosauři se ocitnou překvapivě blízko Vánoc a první Homo sapiens se objeví jen několik minut před novoročním ohňostrojem. Ale přeneseme-li čas na takovou poměrnou stupnici, nezískáme představu o nesmírné, do nekonečna se táhnoucí řadě let. Leccos si uvědomíme, když vedle sebe položíme různé události: mezi vládou Kleopatry a přistáním na Měsíci uplynulo méně let než mezi její vládou a budováním pyramid v Gíze. Ještě neuvěřitelnější je paleolit – archeologické období končící na počátku současného interglaciálu. Vzpínající se býci v jeskyni Lascaux mají na časové ose blíže k fotografiím z vašeho mobilního telefonu než ke koním a lvům z maleb v Chauvetově jeskyni. Kam spadají neandertálci? Zavedou nás mnohem dále do minulosti, než to dokážou prsty malující zvířata na stěny jeskyně.

Nelze přesně zjistit, kdy se objevili „první“ neandertálci, ale jasně odlišenou populací se stali před 450 až 400 tisíci lety. Noční oblohu nad hlavou mnoha tehdejších populací homininů bychom ani nepoznali, naše sluneční soustava ještě nezaujímala své dnešní postavení a pohybovala se v nekonečném galaktickém tanci. Přeskočme o kus dál v čase do doby asi před 120 tisíci lety a uvidíme, že řeky a souš už téměř poznáváme, ale svět působí jinak. Je mnohem teplejší, oceány naplněné vodou z roztátého ledu zaplavily souše a pláže jsou o mnoho metrů výše. Dokonce i ve velkolepých údolích severní Evropy se potulují tropická zvířata. Neandertálci přetrvali celkem neuvěřitelných 350 tisíc let a ztrácíme je (nebo přinejmenším jejich fosilie a artefakty) z očí přibližně v době před 40 tisíci lety.

Skoro se nám z toho točí hlava. Ale nejde jen o čas, neandertálci se také rozšířili v pozoruhodně rozsáhlém prostoru. Byli spíš eurasijští než evropští a žili od severního Walesu až k hranicím Číny, směrem na jih až k okrajům Arabské pouště.

Čím více se o neandertálcích dozvídáme, tím větší rozsah a složitost odhalujeme. Sledování toho všeho však může být matoucí, existují tisíce archeologických nalezišť. Přidržíme se tedy pevných bodů – klíčových míst, která se stala základními stavebními kameny příběhu neandertálců. Rozhlédneme se také v celém obrovském prostoru, kde se příběh odehrával. Některá místa – ať už je to Abric Romaní ve Španělsku, nebo Denisova (Děnisova) jeskyně na Sibiři – nám vyprávějí neuvěřitelné příběhy o objevech jednadvacátého století. Jiné, jako skalní přístřešek Le Moustier v srdci francouzského Périgordu, nabízejí kroniku života neandertálců vetkanou do samotné historie archeologie. Byly zde objeveny dvě nesmírně významné kostry, s nimiž se setkáme později, a je to také naleziště kamenných artefaktů, kde byla definována konkrétní neandertálská kultura. V Le Moustieru probíhaly výzkumy více než sto let a vystřídala se tam řada učenců. Krátce před první světovou válkou se Le Moustier dokonce stal místem, kde vyvrcholily geopolitické obavy. Ale příběh neandertálců nezačal v Le Moustieru ani ve Francii v roce 1914. Musíme se vrátit asi o padesát let zpátky, do 50. let 19. století.

2 Nejkratší měřitelná jednotka času.

Kde to všechno začalo

Každý má rád příběhy typu „jak jste se poznali“. Spletitý příběh našeho poznávání neandertálců je protkán vlákny intuice a složitosti: zrodil se v době průmyslové revoluce, sežehly jej války, třpytí se objevenými a ztracenými poklady. Naše posedlost je věčná – od zapomenutých setkání před desítkami tisíc let, kdy jsme se vzájemně vnímali jako lidé, až k relativně nedávnému znovuobjevení našich dávných příbuzných. Netrpělivě vyhlížíme jinovatku i mamutí dech a je lákavé usednout do stroje času a zamířit rovnou do pleistocénu.3 Chceme-li zřetelně spatřit začátek nebo konec, musíme začít uprostřed tohoto velkého a spletitého historického příběhu.

Vydejme se do minulosti vzdálené jen pět nebo šest generací, abychom se stali svědky zrození vědy, která zkoumá lidskou evoluci. Je v podstatě narcistická – je koneckonců dítětem viktoriánského pohledu na svět – a vždy si kladla otázku, kdo jsme a proč tu jsme. Uprostřed snad největších společensko-ekonomických otřesů, jaké svět zažil, se učenci v 19. století snažili zkoumat a pochopit podivné kosti nalezené v evropských jeskyních. Ale jedna věc byla jistá od samého začátku: úvahy o neandertálcích stály u zrodu stále častějších debat o tom, co znamená být člověkem. Je jen málo významnějších otázek a odpověď je důležitá, protože neuspokojuje jen naši zvědavost. Podaří-li se nám vysledovat, jak se první prehistorikové potýkali s kategorizací těchto matoucích tvorů, lépe pochopíme mnohé vzájemně si odporující představy o neandertálcích a vysvětlíme předsudky, které přetrvávají dodnes.

Historie začíná na sklonku léta roku 1856. V té době rostla poptávka po mramoru a vápenci a těžba, která ji měla uspokojit, vytvořila hlubokou roklinu jihovýchodně od Düsseldorfu v místě, které bývalo proslulým pruským malebným zákoutím. V jednom místě byla objevena dutina – dnes ji známe jako jeskyni Kleine Feldhofer – vyplněná silným nánosem usazenin, které musely být odstřeleny. Pozornost jednoho z majitelů dolu upoutaly dlouhé kosti, které dělníci vytahovali z ústí jeskyně. Majitel byl členem místního přírodovědného sdružení a měl za to, že jde o ostatky zvířat, které by mohly být zajímavé pro vědce. Zachránil tedy různorodou směsici kosterních úlomků včetně mozkovny lebky. Zakladatel přírodovědného sdružení Johann Carl Fuhlrott místo navštívil a uvědomil si, že kosti patřily člověku. Kromě toho to byly fosilie a musely tedy být velmi staré.4

Zdá se, že nálezy z Feldhoferu upoutaly představivost místních lidí. V tisku se objevily zprávy a tajemné kosti chtěli spatřit i učenci stojící na vyšších příčkách intelektuálního žebříčku. Začátkem roku 1857 byl odlitek mozkovny poslán do Bonnu anatomovi Hermannu Schaaffhausenovi, který byl otevřený úvahám o tom, že fosilie by mohly být lidské. Nakonec do Bonnu dorazila dřevěná bedna se skutečnými ostatky – přivezl ji tam Fuhlrott po železnici, která ještě nebyla v provozu ani deset let. Schaaffhausenův zkušený zrak se okamžitě zaměřil na neobvyklé rozměry kostí, zejména lebky. Ostatní znaky, například ustupující čelo, mu připomínaly lidoopy. S ohledem na očividně starobylý vzhled a místo nálezu byl ochoten uvěřit, že ostatky patří nějakému primitivnímu typu člověka. Společně s Fuhlrottem ještě téhož léta přednesl zprávu o nálezu na valné hromadě Přírodovědné společnosti Severního Porýní-Vestfálska. Za několik let po tomto neoficiálním uvedení do společnosti se další šťastně zachráněné kosti staly prvním vědecky pojmenovaným fosilním člověkem: Homo neanderthalensis.

Slovo „neandertálec“ je dnes důvěrně známé, ale jeho historie je plná podivných zákrutů. Údolí (německy thal) Neander, kde ležely nalezené kosti, bylo pojmenováno po učiteli, básníkovi a skladateli Joachimu Neanderovi, který žil v 17. století. Byl kalvinista a jeho víra byla částečně inspirována přírodou, kromě jiného také proslulým údolím říčky Düssel. Geologické divy tohoto údolí – srázy, jeskyně, skalní pilíře – si umělci a romantikové oblíbili natolik, že se zde rozvinul vlastní turistický průmysl. Joachim Neander zemřel v roce 1680, ale zanechal po sobě trvalý odkaz v podobě obdivovaných chvalozpěvů, které zazněly o 300 let později při oslavách diamantového jubilea královny Alžběty II. Na počátku 19. století po něm byl pojmenován jeden útvar v údolí řeky – Neanderhöhle –, ale během několika následujících desetiletí se okolí změnilo tak, že by ho Joachim nepoznal. Údolí říčky zmizelo v důsledku rozsáhlé těžby kamene a nové údolí dostalo jméno Neander Thal. Je tady jedna zvláštnost: příjmení Joachimovy rodiny původně znělo Neumann, ale jeho dědeček ho změnil na Neander v duchu tehdejší záliby v klasičtěji znějících jménech. Neumann i Neander doslova znamená „nový muž“. Dokážete si představit přiléhavější jméno pro místo, kde byl objeven nový typ člověka?

Z anatomického pohledu to bylo naprosto jasné, ale přesto bylo nutné mít důkaz, že nalezené kosti jsou neuvěřitelně staré. Fuhlrott a Schaffhausen se vrátili do lomu a promluvili s dělníky, kteří potvrdili, že ostatky ležely v hloubce asi půl metru v neporušené vrstvě hlíny. Nález interpretovali v jakémsi hybridním biblicko-geologickém rámci: Fuhlrott jej zařadil do doby před biblickou potopou a z toho plynulo, že kostra je nesmírně stará. Badatelé získali sebedůvěru a vyrukovali s převratným tvrzením, že před Homo sapiens existoval nějaký zmizelý lidský druh. Další souběh okolností spočíval v tom, že se v roce 1859 vědecká komunita stala svědkem jiného otřesu: Darwin a Wallace publikovali teorii přirozeného výběru. Velký úspěch nálezu z Feldhoferu se ale dostavil až o dva roky později, kdy biolog George Busk přeložil původní německy psaný článek do angličtiny.

O Buskovi dnes ví jen málokdo, ale v 19. století patřil k vědecké elitě. Stejně jako řada jeho současníků, i on se zajímal o mnoho disciplín, což je dnes prakticky nemožné. Byl členem Geologické společnosti, prezidentem Etnografické společnosti a od roku 1958 také zoologickým tajemníkem Linného společnosti (přední učené biologické společnosti) a svůj překlad textu o feldhoferském nálezu z roku 1861 doprovodil i svým komentářem. Poukázal na to, že mimořádný nález starobylých lidských ostatků byl dostatečně doložen artefakty nalezenými společně s ostatky vyhynulých zvířat. Nalezenou lebku srovnal s lebkou šimpanze a upozornil také na naléhavou potřebu dalšího podobného nálezu.

Pravda je, že v té době již existovaly starší a dosud nezařazené nálezy. Lidstvo zapomnělo na své dávno ztracené příbuzné, ale potom se v první polovině 19. století objevily hned tři nálezy. První přišel v roce 1829 a učinil jej Philippe-Charles Schmerling. Patřil k rostoucí skupině nadšených hledačů fosilií, měl lékařské vzdělání a v jeskyni Awirs nedaleko belgického Engisu našel úlomky lebky. Spolu s pozůstatky pravěkých zvířat a kamenných nástrojů ležela v hloubce 1,5 metru pod vrstvou sedimentární horniny tvořené ostrohrannými úlomky.5

Navzdory svému neobvyklému prodlouženému tvaru nevzbudil nález z Engisu větší pozornost, protože lebka patřila dítěti – stejně jako my, také neandertálci museli „dorůst“ do své dospělé podoby. Dospělá lebka, která se našla ve Feldhoferu, vypadala na první pohled mohutně a kromě toho byla objevena ještě s dalšími kostmi.6 Dítě, jež bylo nalezeno v Engisu, zůstalo nezařazeno až do začátku 20. století, ale naštěstí pro Buska našel někdo jiný další pozůstatky dospělého neandertálce a nález pocházel z území ovládaného Brity.

Nadporučík Edmund Flint byl v roce 1848 s posádkou na Gibraltaru a tehdy se mu do rukou dostala lebka. I tentokrát stála u zrodu nálezu těžba vápence – určeného pro vyztužení britského vojenského opevnění –, ale díky Flintově vojenské hodnosti a osobnímu zájmu o přírodopis nebyl nález odhozen jako nepotřebný či nezajímavý.7

Gibraltarská skála ční z poloostrova jako obrovský zub hyeny a její flóra i fauna se staly předmětem zájmu nadšených amatérských přírodovědců v řadách příslušníků Flintova pluku. Flint byl tajemníkem jejich Vědecké společnosti. V oficiální zprávě z 3. března 1848 se uvádí jeho nález „lidské lebky“ v lomu Forbes, který se nacházel nad dělostřeleckou baterií. Nepochybujeme o tom, že lebka šla mezi důstojníky z ruky do ruky. Hleděli do jejích mohutných očnic, ale přestože byla v podstatě úplná a neporušená (na rozdíl od té, která byla nalezena ve Feldhoferu), očividně ji nepovažovali za nijak výjimečnou. Povlak ztvrdlého sedimentu možná přikryl detaily, ale neschopnost „vidět“ zvláštní tvar lebky je přesto pozoruhodná.

Lebka z lomu Forbes ležela bez povšimnutí ve sbírkách Přírodopisné společnosti až do roku 1863. V prosinci toho roku ji tam mezi ostatními předměty objevil lékař Thomas Hodgkin^8, který se zajímal o etnografii. Možná ho inspiroval překlad zprávy o feldhoferském nálezu z pera jeho přítele Buska, ale Hodgkin skutečně viděl něco pozoruhodného na lebce, která byla v té době pravděpodobně v péči kapitána Josepha Fredericka Bromea, uznávaného gibraltarského sběratele starožitností a ředitele gibraltarské věznice. Brome se zajímal o geologii a paleontologii a několik let posílal Buskovi nálezy ze svých vlastních vykopávek. Jednoho dne tedy poslal do Británie i lebku z Forbes. Dorazila tam v červenci 1864.

Busk si nepochybně hned uvědomil, že velká nosní kost a vyčnívající obličejová část se nápadně podobají rysům, jež naznačovala lebka z Feldhoferu, z níž byla nalezena jen část mozkovny a očnice. Pochopil také, že tito zaniknuvší lidé museli žít v prostoru „od Rýna až k Herkulovým sloupům“. O dva měsíce později se forbesské lebce dostalo vlastního vědeckého pojednání, i když někteří badatelé ji už viděli v předpremiéře. Díky hojné korespondenci viktoriánských gentlemanů víme, že lebka z Forbes se s velkou pravděpodobností ocitla i v rukou Charlese Darwina. Doručil mu ji Buskův kolega, paleontolog Hugh Falconer, protože Darwin se kvůli svému chatrnému zdraví nemohl zúčastnit velkého vědeckého oznámení. Darwin považoval lebku za „úžasnou“, ale kvůli jeho mlčenlivosti o otázkách původu člověka nemáme žádný záznam o jeho vědecké reakci na neandertálce.

Busk a Falconer dychtili po tom, aby lebku zasadili do geologického kontextu, a ještě před koncem roku spěchali zpátky na Gibraltar. To, co viděli, jim dodalo sebedůvěru k tvrzení, že se jedná o druhého nesmírně starobylého „předčlověka“. Zamýšleli jej pojmenovat Homo calpicus,9 ale k tomu nedošlo. William King, bývalý kurátor Hancockova muzea v Newcastlu a profesor geologie a mineralogie na univerzitě v Galwayi, prostudoval odlitky feldhoferských nálezů a v době, kdy lebka z Gibraltaru dorazila do Británie, bylo publikováno jím navržené označení Homo neanderthalensis. V souladu s pravidlem „první bere“ se toto označení používá dodnes.

Ale pojmenování těchto zvláštních fosilií bylo tou nejméně kontroverzní záležitostí. Jejich zařazení do našeho rodu Homo (byli považováni za jeho vyhynulé příslušníky) mělo zásadní důsledky, které byly patrné daleko za hranicemi vědeckého světa. Tato představa byla v dramatickém rozporu se západním světonázorem 19. století a setkala se s vášnivým odporem.10 Sžíravou kritikou zanedlouho reagoval anatom August Franz Josef Karl Mayer, Schaaffhausenův kolega ve výslužbě a kreacionista.

Mayer tvrdil, že ostatky patří jen sice nemocnému a zraněnému, ale jinak normálnímu člověku. O něco později, v roce 1872, prozkoumal kosti význačný biolog Rudolf Virchow a souhlasil s názorem, že anatomické zvláštnosti by se daly vysvětlit tím, že se ruský kozák s artritidou, křivicí, zlomenou nohou a křivými údy potají uchýlil do jeskyně, kde zemřel. Dnes to zní absurdně přitažené za vlasy – a ironicky to zdůrazňuje, jak lidsky nalezené kosti vypadají –, ale Virchow byl obecně uznávaný lékařský průkopník buněčné patologie a navrhl první systematické pitvy. Možná tedy není překvapivé, že měl sklon vysvětlovat anatomické znaky feldhoferské lebky jako pozůstatky nemoci nebo zranění. Naznačoval dokonce, že výrazné nadočnicové oblouky jsou důsledkem častého mračení kvůli chronické bolesti.11

Busk měl také lékařské vzdělání. Strávil desítky let jako chirurg u námořnictva, léčil různá zranění, choroby i parazitická onemocnění a díky tomu se na kosti neandertálců také mohl dívat skrze patologický filtr – ten jeho byl ale zmírněný zoologickým vzděláním a zkušenostmi s klasifikací druhů.12 Busk si byl jistý, že žádná choroba ani tělesné poranění nemohou vysvětlit anatomické znaky, které viděl, a s jistým uspokojením si všiml, že lidé odmítající feldhoferský nález musí připustit, že je jen málo pravděpodobné, že by neduživý kozák naposledy vydechl na Gibraltaru. Tyto debaty pokračovaly ještě ve dvacátém století, ale neandertálci v jistém smyslu nestříleli své šípy zcela nečekaně a ze tmy. V západních intelektuálních kruzích se začaly objevovat názory, že svět se možná nevyvíjel přesně podle biblických popisů.

Rozmanité objevy související s přírodou – od neznámých kontinentů až po objevení dosud neviditelných vesmírných těles – nás už od středověku nutily přehodnocovat naše znalosti a filozofii. Lidé si všímali fosilií už tisíce let, ale teprve v 18. století začali biologové k těmto ostatkům přistupovat jako ke tvorům, kteří kdysi žili a které lze dnes studovat. Badatelé začali stále častěji zkoumat hlubiny Země. Už v roce 1771 prozkoumali velkou jeskyni Gailenreuth a postupně začali získávat představu o „ztracených světech“ obývaných vyhynulými zvířaty. Biblické cykly zkázy a obnovy si stále ještě podržely svůj význam, ale na počátku 19. století už byla patrná dosud neznámá povaha světů „před potopou“. Začalo být zřejmé, že severští živočichové jako třeba sobi kdysi žili o tisíce kilometrů hlouběji na jihu a že v Yorkshiru, který rozhodně nelze označit za tropický, byly nalezeny kosti hrochů. Ne všichni však byli přesvědčení, že živočichové se skutečně vyvíjeli. Někteří – včetně vědců s náboženskými sklony, jako byl Virchow – viděli v takových teoriích morální riziko a obávali se, že povedou k sociálnímu darwinismu.

S nálezy dalších fosilií začala krystalizovat představa o jiném typu člověka. Rok poté, co King oficiálně pojmenoval neandertálce, byla v Belgii společně s kostmi mamuta, soba a nosorožce nalezena masivní spodní čelist s ustupující bradou a zdálo se, že pochází od stejného druhu. Uplynulo však dalších dvacet let, než byly nalezeny téměř kompletní kostry. Bylo to znovu v Belgii: v roce 1886 byly v jeskyni Betche-aux-Rotches u vesnice Spy odkryty ostatky dvou dospělých. Vyznačovaly se plochou a dlouhou lebkou, ustupující čelistí a mohutnými končetinami. Tyto nálezy podpořily mínění vědců, že neandertálci byli anatomicky jasně vymezenou vyhynulou skupinou. Ale samotné fosilie jsou jen část celého příběhu.

3 Pleistocén je geologické období, první epocha čtvrtohor. Začíná zhruba před 2,8 miliony let a končí přibližně přes 11 700 lety, kdy začíná období, v němž žijeme dnes – holocén.

4 Změny textury jsou dobře patrné i u fosilií, které jsou staré „jen“ několik desítek tisíc let.

5 Odborně se nazývá brekcie.

6 Součástí původního feldhoferského nálezu byly také obě stehenní kosti, levá část kosti pánevní, úlomky klíční kosti, kost ramenní, velké části kostí pažních a pět žeber.

7 Je velmi pravděpodobné, že nález neučinil nadporučík Flint, ale bezejmenní dělníci v lomu.

8 Popsal nemoc, které dnes říkáme Hodgkinův lymfom.

9 Calpicus odkazuje na staré fénické jméno Gibraltaru, a kdyby byl včas rozpoznán dřívější belgický nález, možná bychom hovořili o „awiriánech“.

10 Editoři původního článku to předpokládali a připojili k němu zdvořilou poznámku poukazující na to, že ne každý sdílí autorovu výstřední interpretaci.

11 Virchow jednou využil výsledky svého vědeckého výzkumu k vlastní obraně, když jej vyzval na souboj Bismarck. Virchow měl zvolit zbraně a vybral dvě klobásy, z nichž jedna obsahovala parazitické larvy, které podle jeho zjištění mohly infikovat člověka. Bismarck jeho výzvu nepřijal.

12 Busk určoval druhy v Darwinově sbírce shromážděné během plavby lodi Beagle a editoval Darwinovy a Wallaceovy texty o přírodním výběru.

Čas a kámen

První prehistorikové čelili zásadními problému: času. Neměli metody, s jejichž pomocí by mohli přesně určit stáří nalezených předmětů, a spoléhali na relativní datování: fosilie nebo artefakty nalezené společně s vyhynulými zvířaty byly očividně starší než současný svět. Britský geolog Charles Lyell věděl, že dávná minulost Země sahala daleko za biblické hranice několika tisíc let, a ve své významné práci Principles of Geology (Zásady geologie) ukázal, že prosté a pozorovatelné geologické procesy – pokud měly dostatek času – jsou odpovědné za stvoření světa. Na základě principu stratigrafie je tedy možné dešifrovat úplnou historii naší Země – vzhledem k tomu, že sedimenty se v čase usazují jeden na druhém, větší hloubka musí korelovat s delším věkem. Lyell se velmi zajímal o nálezy z Feldhoferu a v roce 1860 – ještě před Buskovým překladem – místo navštívil, aby prozkoumal tamní usazeniny. Fuhlrott mu ukázal lebku a daroval odlitek – tak vypadalo sdílení dat ve viktoriánské éře. V té době už byla samotná jeskyně na pokraji zkázy a Lyellův odborný názor byl zásadní pro to, aby vědecká obec nález přijala jako skutečně starobylý.

Kromě toho se Lyellův koncept statigrafie stal základem archeologie jako vědní disciplíny. Mohl poskytnout strukturu dávným procesům, určit relativní stáří nálezů a dokreslit, jak se utvářela naleziště v rámci jednoho místa. Měnící se barva i textura sedimentů a obsah každé vrstvy – artefakty a zvířecí kosti – naznačují, jak se měnily podmínky v čase. Důkazy o tom, že neandertálci byli skutečně tak nepatřičně staří, jak se mnozí domnívali, vycházely po mnoho desítek let právě z takových úvah. Vědcům trvalo téměř sto let, než vyvinuli metody, s jejichž pomocí mohli přímo určovat stáří nálezů. V 50. letech minulého století začali s radiokarbonovým datováním^13 a od té doby se objevil nespočet dalších postupů, které lze využít prakticky na cokoli: kosti, stalagmity, a dokonce i jednotlivá zrnka písku.

Některé kategorie kamenných artefaktů mohou být dokonce datovány přímo, ale zdá se, že žádná z nejstarších neandertálských fosilií není doprovázena artefakty. Teď už vlastně víme, že přinejmenším ve Feldhoferu bylo mnoho artefaktů, ale jejich nálezci nebyli s kamennými nástroji obeznámeni natolik, aby dokázali rozeznat rozdíl mezi přirozeně roztříštěným a úmyslně odštípnutým kamenem.

Lidé se zajímali o prehistorické artefakty dávno předtím, než byli objeveni první neandertálci. Ve společnosti orientované na železo vyžadovaly náhodné nálezy těžkých seker nebo útlých kamenných šípů náležité vysvětlení. Lidé hledali přirozené i nadpřirozené vysvětlení, kameny považovali za „hromové klíny“ a věřili, že dokážou odvrátit úder blesku^14. Vymýšleli si také příběhy o tom, že to jsou zbraně elfů. Historikové chápali takové předměty v kontextu tehdy dostupných časových rámců. Jeden z prvních zaznamenaných popisů prehistorického kamenného nástroje pochází z roku 1673, kdy byl na Gray’s Inn Lane v Londýně objeven trojúhelníkový artefakt poblíž „sloních“ kostí. Přestože v té době už začalo krystalizovat chápání geologického času, nález byl interpretován jako pozůstatky římského slona, na kterého zaútočil keltský bojovník. Představa, že tento předmět vyrobila lidská ruka tisíce generací před založením Říma, byla daleko za hranicí toho, co se považovalo za možné. Přibližně o sto let později začaly být nálezy kamenných seker popisovány jako „předměty z dávné minulosti, které možná existovaly ještě před současným světem“.15

Skutečný význam kamenných předmětů pro porozumění dávným lidem se však měl teprve ukázat.

První člověk, o němž víme, že záměrně vykopal neandertálské artefakty, i když nevědomky, byl Francouz François René Bénit Vatar de Jouannet. V letech 1812 a 1816 odkryl v jihozápadní Francii skalní převisy Pech de l’Alzé I a Combe Grenal a objevil tam ohořelé zvířecí kosti a pozůstatky kamenných artefaktů. Co však bylo zásadní, všiml si, že byly vklíněné do očividně pravěkého vápenného sintru, ale protože se to stalo více než deset let před nálezem dětských ostatků v Engisu, neměl žádnou představu o neandertálcích a vlastně ani o žádných vyhynulých homininech. Jeho nejpřesnější odhad stáří artefaktů – velmi staré galské – se překvapivě podobal vysvětlení nálezu z Gray’s Inn téměř před 150 lety.16

Po de Jouannetových objevech se začaly kupit důkazy, že takové nálezy nelze jen tak zařadit do historických nebo biblických časových rámců. V jihovýchodní Francii v jeskyních Bize vykopal starožitník Paul Tournal kosti jeskynního medvěda a soba spolu s artefakty, jež byly nepochybně zhotoveny lidskou rukou. V roce 1833 vyslovil domněnku o existenci doby, kterou nazval anté-historique. Přibližně v té době objevil francouzský archeolog Jacques Boucher de Crèvecoeur de Perthes štípané pazourky pohřbené hluboko v říčním štěrku v údolí řeky Sommy v severní Francii. Bylo těžké si představit, že by se sem dostaly v nedávné době, ale mezi vědci nebyly obecně přijaty ani fosilie slonů a nosorožců. Situace se změnila teprve ve chvíli, kdy se začaly šířit zvěsti o feldhoferském nálezu.

Ještě jednou se setkáváme s Hughem Falconerem, který Darwina seznámil s lebkou z Forbes. O Falconerovi dnes už ví jen málokdo, stejně jako o Buskovi, ale v počátcích vědy o vývoji člověka zaujímal významné postavení. Po letech strávených v koloniální Indii, kde rozvíjel svůj zájem o paleontologii, prováděl v roce 1858 vykopávky v jeskyni Brixham v Devonu a objevil tam pozůstatky vyhynulé fauny. Téhož roku navštívil místa, která zkoumal de Perthes. Byl přesvědčený o jejich nesmírném stáří a přiměl geologa Josepha Prestwiche, aby se tam vydal také. Prestwich se tam náhodou setkal s odborníkem na kamenné nástroje Johnem Evansem – spolu s Charlesem Lyellem, který se do těch míst vydal samostatně – a v roce 1859 uveřejnili svůj odborný názor potvrzující, že doba kamenné industrie a vyhynulých tvorů skutečně spadá do nejhlubší minulosti. Pokud se týkalo „vědátorů“17, záležitost byla vyřešena, ale skeptikové byli vytrvalí: Není možné, že tvůrci nástrojů, třebaže byli z dávných časů, žili až v době, kdy z mamutů zbyly jen vysušené kosti?

Zanedlouho se však objevil naprosto nezvratný a nesmírně vzrušující důkaz, že lidé skutečně našli vyhynulé tvory v celé jejich životaschopné a chlupaté kráse. Více než 560 kilometrů od naleziště u Sommy, na soutoku řek Beaune a Vézère, leží vesnice Les Eyzies-de-Tayac. V lednu zde bývá takové ticho, že člověk zaslechne křik sokolů vznášejících se nad vysokými útesy, ale v létě se úzké a sluncem rozpálené chodníky hemží turisty, protože kolem vesnice se nacházejí stovky jeskyní a skalních přístřešků v úžasných vápencových roklích a plošinách. Návštěvníci nejprve ochutnají lanýžové omelety v Café de La Mairie a potom se vydají na procházku k prehistorickému muzeu, které stojí vedle zchátralého hradu pod vápencovým převisem. Na místě jsou k vidění důmyslná ohniště jako podivná ozvěna prehistorických vrstev popela, nacházejících se v hloubce několika metrů. Z okraje starých hradeb hledí do kraje obrovská socha neandertálce ve stylu art deco. Ve zdejší krajině se skrývá mnoho věcí.

Relativní odloučenost vesnice Les Eyzies skončila v roce 1863, kdy železnice spojující Paříž s Madridem otevřela odbočku vedoucí do Périgordu. Z ospalé samoty se díky tomu stalo epicentrum debat o původu západní civilizace a nakonec byla vesnice zapsána na seznam světového kulturního dědictví. Chcete-li se dnes vydat na stezku v místech, kde železnice opouští nádraží a ladným obloukem se stáčí na jih, můžete si vypůjčit kánoi a vydat se po klikatícím se toku řeky Vézère. Po několika kilometrech uvidíte hrad tyčící se na vrcholu kopce a naproti němu narazíte na skalní převis La Madeleine. Turisté dnes navštěvují slavné středověké pozůstatky, ale nedaleko leží jiné prehistorické místo, ukryté v zeleni téměř stejně jako v roce 1864.

Onoho léta se v těchto místech pohyboval Hugh Falconer a sledoval výsledky archeologické spolupráce dvou cestujících, kteří sem přijeli o rok dříve novým nablýskaným vlakem. Peníze britského finančníka Henryho Christyho mu umožnily shromáždit jednu z nejrozsáhlejších soukromých archeologických sbírek v Evropě.18 Získal také nebývale rozsáhlé znalosti o kamenných nástrojích. Jeho francouzský partner Édouard Lartet byl už v té době proslulý paleontolog a zkoumal prehistorická místa již od 30. let 19. století.19 Dostaly se k nim zvěsti o sbírkách jistého místního vikomta a v jednom pařížském starožitnictví objevili různé zajímavosti, a proto začali spolupracovat v údolí řeky Vézère. Původně zkoumali horní jeskyni v Le Moustieru a jednoho dne si při návratu všimli jiné velké jeskyně na protějším břehu řeky. Byla vidět jen proto, že to bylo v zimě a stromy rostoucí před jeskyní neměly listí.

Místo je dnes známé jako Le Madeleine a obsahovalo mnoho pozůstatků po jedincích druhu Homo sapiens, kteří žili tisíce let po neandertálcích. Byl mezi nimi i předmět, který byl nesmírně důležitý pro uznání jejich místa v evoluční minulosti. Skeptikové totiž až do té doby tvrdili, že vyřezávané jelení parohy nalezené na jiných místech ve Francii vznikly tak, že dávní lidé našli již fosilizované paroží a vyřezali je mnohem později. Tento argument se zhroutil v La Madeleine v okamžiku, kdy dělníci pracující pro Larteta a Christyho objevili úlomek mamutího klu s rytinami. Náhodou se stalo, že právě toho dne navštívil místo i Hugh Falconer, nejvýznamnější světový odborník na sloní fosilie. Jakmile z klu ometli zeminu, Falconer okamžitě viděl táhlé vyřezané linie zobrazující charakteristicky zakřivenou hlavu mamuta společně s pečlivě zachycenou chundelatou srstí.20 Tento artefakt dokázal, že lidé skutečně žili spolu s vyhynulými druhy a že „pozůstatky“ jejich životů, nalézané v jeskyních po celé Evropě, opravdu pocházely z nesmírně dávných dob.

**

Objev z La Madeleine položil poslední základní kámen dnešní vědě o původu člověka. Prehistorikové museli sbírat své nálezy ještě dalších padesát let, než skutečně začali chápat, kdo co vyrobil a kdy to vyrobil. V té době už ale překročili Rubikon mezi dvěma kosmologiemi: starou představou o vesmíru, který byl stvořen pro nás, a představou o novém světě, v němž jsme dětmi – s mnoha sestrami a bratry – samotné Země. Na zbývajících stránkách této knihy budeme popisovat cestu druhým zmíněným směrem. Dozvíme se, jak se neandertálci změnili z vědeckých neobvyklostí v podivně nesmrtelné a nezvykle milované tvory, které jsme objevili, ale svým způsobem i vytvořili. Nejprve ale potřebujeme rodinný portrét, s jehož pomocí umístíme neandertálce do skutečně nesmírných evolučních souvislostí.

13 Radiokarbonová metoda je pravděpodobně nejznámějším typem přímého datování, o němž ví většina laiků. Je založená na známé rychlosti rozpadu izotopu uhlíku 14C a s její pomocí lze datovat organické materiály až z doby před 55 tisíci lety.

14 Není to tak bizarní, jak se zdá, protože pokud blesk uhodí do vodného sedimentu s vysokým obsahem křemíku, může vzniknout minerál zvaný fulgurit.

15 Jsou to slova Johna Frerea, který v roce 1797 v britském Norfolku objevil kamenné artefakty související s vyhynulými zvířaty.

16 Bylo to krátce předtím, než Christian Jürgensen Thomsen v roce 1817 navrhl tři doby: kamennou, bronzovou a železnou.

17 Botanik a badatel Joseph Hooker, který udržoval korespondenci s Darwinem, používal výraz „vědátoři“ versus „obyčejní lidé“.

18 Z Falconerových vzpomínek (str. 631).

19 Lartet byl původním vzděláním právník, ale jednou dostal za své služby od jistého farmáře honorář v podobě mamutího zubu a díky tomu podlehl nadšení pro paleontologii.

20 Z nálezů učiněných v Rusku v 18. století už bylo zřejmé, že mamuti byli chlupatí.

KAPITOLA DRUHÁ

Řeka porazí strom

Zavřete oči, zujte boty. Skrze víčka proniká tlumená sluneční červeň, tráva škrábe do chodidel a mezi prsty se usadil prach. Na paži ucítíte teplo a do dlaně vám vklouzne něčí ruka. Vytušíte, komu patří. Otevřete oči a pod oblohou, která je současně prozářená sluncem, ale kupodivu také černá a tečkovaná hvězdami, před vámi stojí vaše matka. Jsme na místě mimo čas, kde se shledají všichni lidé.

Zaslechnete šelestivý zvuk blížících se kročejů a vystoupí jiná žena – vaše babička z matčiny strany. Možná jste s ní mluvili minulý týden, nebo snad před dvaceti lety, možná si ji pamatujete jen z rozmazaných fotografií. Vezme vaši matku za ruku a otočí hlavu – za ní se přes nekonečnou pláň táhne řada žen. Drží se za ruce a jsou spojené pohledem. Nemáte přehled, kolik jich je, ale cítíte, že jsou jich stovky a tisíce. Vzdálenější tváře jsou neznámé, přestože jaksi znáte křivky jejich lící, zvlněné kadeře, pohyb boků. Zástup pokračuje až k horizontu a váš pohled se zvedá k mléčné tříšti nad hlavou – tam, v minulosti vzdálené mnoho desítek tisíc let, se posunuly dokonce i hvězdy. Potom cítíte, jako by řetězcem čtyřiceti tisíc rukou projel blesk – nekonečný cyklus lásky a ztrát trvá pět set tisíc let, buší do hrudí a kostí a skrze ně přechází i do vašeho srdce a krve. Zatočí se vám hlava, ale matka vám stiskne ruku a najednou to spatříte. Z jednoho vlákna vašich předků z matčiny strany se šíří nesmírný lidský ornament, ozdobné mřížoví (ne)smrtelnosti se prolíná se vzdáleným namodralým okrajem plošiny na hraně času. Jsou tady všichni. Vždycky tu byli.

Jsme ztělesněný odkaz našich matek. Předchůdci vašich očí zaostřených na tato slova poprvé spatřili světlo před více než 500 miliony let. Pětice obratných prstů, jež obracejí tyto stránky, tiskne, svírá a ohmatává předměty asi 300 milionů let. Možná v tuto chvíli slyšíte hudbu nebo posloucháte nahrávku této knihy – ta důmyslná ušní struktura složená ze tří kůstek začala poslouchat zvuky lásky a hrůzy v době, kdy jsme cupitali pod nohama ještěrů. Mozek zpracovávající tuto větu se zvětšil téměř do své současné velikosti asi před pěti sty tisíci lety a neandertálci měli stejný mozek jako my.

Zasadíme-li neandertálce a sebe do hlubšího biologického a evolučního kontextu, uvědomíme si, co máme společného. Vyplyne z toho také, jak nepřesné byly v 19. století představy o neandertálcích jako o chybějícím spojovacím článku mezi námi a lidoopy. V té době se už vědělo o fosilních primátech – Édouard Lartet nalezl v roce 1836 starobylou opici. Později – bylo to v témže roce, kdy výbuch ve feldhoferské jeskyni odkryl kosti neandertálců – objevil první evropskou opici pojmenovanou Dryopithecus. Přesto všechno znamenaly lidské fosilie šok.

Dnes je situace docela jiná. O podrobnostech se ještě debatuje, ale náš rodokmen je zaplněnější, než si učenci jako Busk nebo Darwin kdy představovali: je v něm zakresleno více než dvacet zjištěných druhů homininů, kteří žili během posledních 3,5 milionu let. Kořeny rodokmene však sahají mnohem hlouběji. Proměna malých cupitajících savců v homininy a později neandertálce trvala hodně dlouho. Rozsáhlé lesy před 25 miliony lety se hemžily opicemi, ale odnož vedoucí k lidoopům už vyrůstala. Ve východní Africe už ze stromů sestoupili první zástupci bezocasých primátů, příslušníci rodu Proconsul. Jakmile se rozštěpila Velká příkopová propadlina, nastalo rozsáhlé globální ochlazení a lidoopi se začali rozrůzňovat a šířit. V době před patnácti až deseti miliony lety se vyvinuli nejméně do stovky druhů a příslušníci rodu Dryopithecus a dalších rodů hledali svými obratnými prsty potravu ve vlhkých lesích i na otevřených pláních.

Obrázek 1: Zařazení neandertálců do podčeledi homininů

Od tohoto okamžiku máme stále více fosilních a genetických důkazů svědčících o tom, kdy a kde se naši příbuzní, velcí lidoopi, vydali svou cestou. Orangutani v Asii se o svou džungli dělili s obřími příslušníky rodu Gigantopithecus, jejichž řev a bušení do hrudi se neslo mlžným úsvitem.21 V Africe se před nějakými deseti miliony lety oddělily gorily a potom šimpanzi. Přibližně v té době se začínáme setkávat s tvory kráčejícími po dvou nohou. Ne všichni byli homininé – naši bezprostřední předkové a předkové neandertálců –, ale znamenalo to předěl.

U vzácných kostí homininů starých sedm až tři miliony let pozorujeme jistou formu „mozaikové“ evoluce, často s matoucí kombinací primitivních a rozvinutých anatomických znaků.22 Je zde také Kenyanthropus s plochým obličejem a mnozí australopitékové: skuteční „protolidé“, kteří kráčeli vzpřímeně a měli větší mozek. A přibližně před 3,3 milionu let se objevily první jednoduché kamenné artefakty. Je to pravděpodobně začátek sílícího vztahu mezi masem a kamennými předměty. Občasné masožravé sklony se patrně objevovaly mnohem dříve, ale pokud chce člověk získat přístup k většině masa a tuku na těle velkých mrtvých zvířat, potřebuje ostré nástroje.

Nevíme přesně, ze které starší skupiny homininů se vyvinul rod Homo, ale první jistý společný předek, jehož s námi neandertálci sdíleli, se objevuje na scéně asi před dvěma miliony lety. Byl to Homo ergaster 23. Tito dávní lidé už před jedním milionem let nepochybně žili jako „skuteční“ lovci a sběrači a technicky byli mnohem sofistikovanější než starší druhy. Vyráběli první opracované kamenné nástroje známé jako pěstní klíny – byly to nástroje opracované z obou stran^24 – a nosili je s sebou na značné vzdálenosti. Součástí jejich života bylo důkladnější plánování a rostoucí sociální sítě.

Příslušníci druhu Homo ergaster měli v podstatě lidské tělo. Byli to vysocí, zdatní běžci a neměli chodidla uzpůsobená ke šplhání po stromech. Ustupující obličej, menší zuby a končetiny příslušných proporcí naznačují, že by to mohli být přímí předchůdci neandertálců i nás. Nejnápadnější je zvětšující se mozek – byli to ti nejchytřejší a nejvšestrannější primáti, jací tenkrát chodili po zemi. Je jisté, že se vydali mimo africký kontinent, i když z doby před dvěma miliony let máme fosilie a jednoduché nástroje ještě starší, „superarchaické“ euroasijské populace.25

Ale odkud přesně neandertálci přišli? Nejstarší pozůstatky homininů v západní Evropě pocházejí z naleziště Sima del Elafante u obce Atapuerca ve Španělsku. Jsou staré asi 1,2 milionu let, ale jsou mnohem starší než ty nejstarší kosti, které vypadají jako kosti neandertálců. Mladší lokalita v kraji Atapuerca, známá jako Gran Dolina, je místem nálezu kostí starých asi 850 až 800 tisíc let, jež možná patří předkům neandertálců i Homo sapiens, nebo alespoň blízce příbuzné skupině. Tito homininé dostali jméno Homo antecessor a nežili jen na Pyrenejském poloostrově, ale i v méně teplých oblastech evropského severozápadu. V roce 2013 to potvrdily pozoruhodné nálezy v Happisburghu na východním pobřeží Velké Británie, kde poryvy větru a prudké vlny odkryly vrstvy jílu staré 900 tisíc let. Ukázalo se, že v jílovitém povrchu se dochovaly desítky otisků nohou – stopy malé skupiny homininů přecházejících do vnitrozemí od rozsáhlého ústí řeky, které dnes říkáme Temže.26 Během následujících čtrnácti dní toto neuvěřitelné místo pohltilo moře, ale trojrozměrný záznam odhalil, že ve skupině byl přinejmenším jeden dospělý s několika mladšími jedinci od dospívajících až po malé děti. Děti se ze všech sil snažily kráčet vzpřímeně a potýkaly se s čvachtavým a kluzkým blátem, které jim pronikalo mezi prsty. Dochovaná zrnka pylu potvrzují, že mokřiny byly obklopené stinným borovým a smrkovým lesem.

Stopy po měkkých tělech, pocházející z tak dávné minulosti, jsou velmi vzácné a jejich bezprostřednost je v ostrém kontrastu s vysušenými fosiliemi, mezi nimiž vědci hledají předky neandertálců. Genetická analýza prozradila, že se objevili asi před 700 tisíci lety, a přestože lidé z oblasti Gran Dolina žili jen 100 tisíc let před nimi, nejsou si příliš podobní. Je možné, že v Evropě v té době žil více než jeden typ homininů, ale mnohé kosti v následujících stovkách tisíc let poněkud připomínají soudobé fosilie z Afriky, včetně masivní dolní čelisti nalezené roku 1907 v Německu. Její nositel byl pojmenován Homo heidelbergensis. Dlouho se mělo za to, že tito homininé jsou pravděpodobní předchůdci neandertálců, ale nedávné výzkumy ve třetí lokalitě v oblasti Atapuerca, Sima de los Huesos, celý obraz poněkud rozjasnily. Je tak trochu záhadou, jak přibližně osmadvacet homininů – mnozí z nich ve výjimečně dobré kondici – skončilo hluboko v „jámě plné kostí“. Ale stáří kosterních nálezů (450 až 430 tisíc let) i anatomické znaky z nich s velkou pravděpodobností dělají skutečné předchůdce neandertálců, což potvrdila i analýza DNA provedená v roce 2016.27

Proč záleží na tom, abychom znali dávnou evoluční minulost neandertálců? Ještě stále je rozšířená mylná představa o tom, že jsou spojujícím článkem mezi námi a lidoopy, přestože mezi lidmi, neandertálci a našimi nejbližšími příbuznými primáty leží miliony let. Z čistě anatomického hlediska vidíme, že neandertálci ze Sima de los Huesos se objevili o něco dříve než nejstarší fosilie tvorů podobných Homo sapiens, které pocházejí z Afriky a jsou staré přibližně 300 až 200 tisíc let. Časovou mezeru vyplnily tisíce generací. Ale z širšího evolučního pohledu patří neandertálci k nejmladším druhům homininů a jsou nám nesmírně podobní. Stejně důležité je zjištění, že evoluce homininů se neubírala po dálnici rovné jako pravítko a nemířila rovnou k nám. Existovalo mnoho souběžně vedoucích stezek. Některé skončily ve slepé uličce – a neandertálci vyvinuli vlastní tělo a mysl, které se rovnaly lidským. A nebyli sami, v posledních deseti letech zjišťujeme, že celá rodová linie Homo má co vyprávět. Jedním takovým případem jsou „hobiti“ z indonéského ostrova Flores, kteří se objevili patrně již před 700 tisíci lety a přežívali až do doby před 50 tisíci lety. V roce 2013 byly na druhé straně světa v jižní Africe objeveny překvapivě vyhlížející kostry homininů. Dostaly jméno Homo naledi. Vyznačovaly se některými velmi primitivními rysy a předpokládalo se, že jsou staré přibližně milion let. Místo toho se ukázalo, že žili jen před 250 tisíci lety a byli současníky neandertálců i našich časných zástupců.

Mezi všemi objevy týkajícími se lidské evoluce je však nejpřekvapivějším poznatkem o neandertálcích to, že se mohli pářit s lidmi a skutečně se s nimi pářili. Zdá se, že většina současné lidské populace – pokud ne rovnou celá lidská populace – do jisté míry obsahuje stopy neandertálců. Toto zjištění změnilo naše představy o neandertálcích a místo primitivní a slepě končící vývojové větve před sebou máme skutečné předky, kteří se podíleli na tom, kým dnes jsme a jací jsme.

**

Na základě těchto poznatků musíme znovu posoudit archeologické nálezy související s neandertálci. Jako revolucionáři vyvrátili z kořenů starý dynastický rodokmen, na jehož vrcholku jsme hrdě seděli. Naše dávná minulost ale spíše připomíná spršku listů snášejících se na hladinu mohutné řeky. Některé se ocitly v rychle proudících potůčcích, jiné v pomalých pramíncích. Rozvětvují se, splývají a vytvářejí tůňky, ale nakonec se voda přelije a spojí v hlubokém řečišti zařezávajícím se do zemského povrchu.

21 Přestože gigantopitékové dosahovali hmotnosti přibližně 400 kg, pravděpodobně žili relativně mírumilovně – patrně jako dnešní gorily – a přežili až do poměrně nedávné doby.

22 Typickým příkladem je Ardipithecus ramidus, etiopský hominin pohybující se po dvou končetinách, který si dosud uchoval chápavou stavbu nohou nasvědčující tomu, že šplhal také po stromech.

23 V Africe byl desítky let známý jako Homo erectus, ale toto jméno je dnes vyhrazeno pro jeho zástupce v Asii.

24 Někdy se jim také říká kamenné sekery.

25 V Eurasii nacházíme fosilie a kamenné nástroje staré 1,8 až jeden milion let a v Číně byly nedávno objeveny nástroje starší než dva miliony let.

26 Působením mohutných ledovců se koryto řeky Temže asi před 450 tisíci lety přesunulo na jih.

27 Fosilie objevené v lokalitě Sima de los Huesos jsou nejstarší pozůstatky hominidů na celém světě, z nichž se podařilo získat genetický materiál.

KAPITOLA TŘETÍ

Rostoucí těla

Vysoko nad útesy svítá a větve se zelenají, když její lidé pocítí touhu vydat se znovu na cestu. Srstnatí, kteří žijí nedaleko, začali být ostražití a nezanechávají žádné stopy. Maličké tělo, které porodila, zůstalo drobounké a sálo jen slabě. Nakonec přestalo a ztuhlo jako vyschlá šlacha. Přesto je stále nosila, i když se kůže obepínající tenké končetiny scvrkla. Členové tlupy se chystají k odchodu a ona cítí nutkání připojit se k nim. Ale děsí se toho, že odloží své břemeno. Vdechuje opojnou vůni svého děťátka, která dosud ulpívá v jeho tmavých vlasech. Krčí se ve vzdáleném koutě skrýše. Položí miminko na zem a jejich těla se poprvé přestanou dotýkat.

Ostatní se zvědavě přibližují. Natahují ruce, aby do tělíčka dloubli, zatahali je, pohladili. Aby je poznali. Ale později se objeví zvířata a tuto cennou věc je nutno ochránit. Vyhloubí důlek, položí do něj zaprášené tělíčko a zasype ho měkkou hlínou plnou kamenných úlomků. Obrátí se a připojí se k ostatním, kteří už jsou na odchodu.

Míjejí dny, roky a staletí. Půda je stále hutnější a uchovává křehké kosti pohromadě. Jiní přicházejí a odcházejí, ale ozvěna kročejů nakonec utichne. K drobounké kostře neproniknou dokonce ani ledové jehličky mrazu, který svírá srdce. Desítky tisíc dalších zim, ozývá se hluboké bušení. Tíha je menší. Ozývají se hlasy – na místech, kde tak dlouho nikdo nežil, si noví lidé stavějí dům. Na dřevěných schodech nad drobnými ostatky klapou dřeváky jako ukolébavka života nad smrtí. Po čase zmizí i dům a sedimenty se chvějí, když ruce přehazují hlínu. Hroudy se drolí a časně letní sluneční paprsek se opře do bílých úlomků lebky tenké jako vaječná skořápka. Ozve se zvolání: „Arrête! Os!“ Drsné, ale přesto jemné ruce – jako ty, které se tohoto osamělého tvorečka dotýkaly naposledy – sáhnou dolů a po nesmírně dlouhé době vyzvednou ostatky na denní světlo.

Je 19. května 1914. Dříve než uplyne měsíc, jedno auto v Sarajevu odbočí nesprávným směrem, ozvou se výstřely z pušky a smrt dvou aristokratů spustí lavinu dalších 200 milionů smrtí. Na jiném konci Evropy, ve francouzském Périgordu, se na denním světle ocitl život, který vyhasl před 40 tisíci lety. V zápisníku Denise Peyronyho se v denních záznamech o práci v lokalitě Le Moustier píše o objevu dojemně drobných kostí. Denis Peyrony je jedním z nejuznávanějších prehistoriků 20. století, ale na rozdíl od svého mladšího a nápadnějšího kolegy Françoise Bordese^28 je dnes relativně málo známý. Narodil se v zemědělské rodině ve stejném desetiletí, kdy se poprvé objevily zprávy o neandertálcích z Feldhoferu a Gibraltaru, a po celý život měl blízko k půdě. Stal se venkovským učitelem v Les Eyzies a fascinovala ho dávná minulost.

V roce 1894 začal spolupracovat s Louisem Capitanem, původně patologem, který se později začal zabývat prehistorickou antropologií. O sedm let později objevili ve Font de Gaume úžasné malby z doby ledové. Na jaře roku 1914 byl Peyrony zkušeným badatelem na neandertálských nalezištích a objevil také kostry ve skalních úkrytech La Ferrassie. Jakmile byly v květnu 1914 objeveny ostatky v Le Moustieru, Peyrony okamžitě poznal, že patřily velmi malému dítěti. Ostatky dítěte, které je dnes označováno jako Le Moustier 2, nebyly poškozeny v průběhu výstavby a demolice, která se nad nimi odehrávala, ale během následujících 80 let byly ještě jednou ztraceny a nalezeny. Je to vlastně jeden z mnoha fascinujících objevů se zajímavým příběhem.

Všechny kosti homininů, ať už jsou fosilizovány, nebo ne, jsou výjimečné. Jsou to hmotné pozůstatky životů, které se odvíjely před desítkami nebo stovkami tisíc let a jejichž bezprostřednost nás uchvacuje. Neobvyklá je také jejich vzácnost: po neandertálcích zbyly miliony artefaktů, ale jen málo kostí rukou, jež se jich kdysi dotýkaly. Přesto však platí, že je známe důvěrněji než kterékoli z našich dalších blízkých příbuzných. Z hrstky ostatků, jež byly nalezeny před sto lety a šeptají nám příběhy o jiném typu člověka, se dnes staly tisíce fosilií z mnoha nalezišť. Představují několik set jednotlivců od novorozených dětí až po staré dospělé jedince, kteří – i když nebyli sešlí věkem podle dnešních měřítek – byli ve svém společenství pravděpodobně něco jako stařešinové. Množství nálezů nám umožňuje rekonstruovat biologický charakter a rozmanitost neandertálců.

Navzdory působivému počtu kosterních nálezů si každý z nich zaslouží zacházení v sametových rukavičkách. Jsou uchovávány a převáženy v uzamčených skříňkách jako diamanty nebo posvátné ostatky. Jejich nesmírná hodnota spočívá v tom, že jsou pokladnicí údajů o individuálních životech a současně nám umožňují nahlédnout do života celých populací. Odborníci používají širokou škálu metod od biochemických analýz po nejmodernější zobrazovací metody. Zkoumají celá těla nebo se zaměřují na jednotlivé vrstvy uvnitř zubů. Ostatky neandertálců obsahují také DNA a díky tomu jsou naším přímým spojením s těmito zmizelými lidmi.

Od jejich vysušených kostí nás dělí dvě překážky – čas a sklo muzejních vitrín –, ale při každém setkání s nimi pocítíme mrazení v zádech a zejména při pohledu na nenadále ukončený dětský život, bez ohledu na to, kdy skončil.

28 Bordes byl také autorem sci-fi románů a desítky let působil na univerzitě v Bordeaux. Na jeho počest je dokonce pojmenovaná tramvajová zastávka naproti univerzitě.

Jak neandertálci vyrůstali

Je udivující, že se po tak neuvěřitelně dlouhé době najdou vůbec nějaké kosti, natožpak křehké kosti batolat. Platí to zejména o lokalitě Le Moustier, skalním přístřešku ležícím v místech, kde se mezi dvěma údolími tyčí vápencový hřeben. V uplynulých sto letech viděly tyto útesy tolik teorií o neandertálcích, kolik se kolem nich prohnalo jarních záplav. Lokalita Le Moustier pocítila porodní bolesti prehistorie jako vědního oboru. Prehistorie totiž vznikla ještě předtím, než lidé skutečně pochopili, že vykopávkami archeologické důkazy odkrývají, ale současně i ničí. Všechny důmyslné metody studia artefaktů ztrácejí svůj význam, pokud bylo naleziště vyklizeno, aniž byly zaznamenány životně důležité informace, z nichž lze usoudit, odkud věci pocházejí a v jakém pořadí se odehrávaly stěžejní události.

Archeologie rozlišuje různé typické znaky naleziště. O jednu úroveň nad jednotlivými artefakty se nachází soubor, v podstatě nejmenší rozpoznatelné seskupení nálezů, které podle všeho patří k sobě. Soubory obvykle tvoří vrstvy, ložiska usazenin, jež archeologové rozlišují podle barvy, textury nebo archeologického obsahu. Posloupnost vrstev se označuje jako stratigrafie. Je to vlastně archiv událostí, které se staly na daném místě, ať už obsahuje pozůstatky po činnosti lidí, nebo přirozeně nahromaděné spadané kameny, nánosy bahna či prach navátý větrem. Kopat znamená odkrývat vrstvy a hlouběji uložené vrstvy jsou starší.

Často se vyskytují komplikace: eroze, místní inverze, nebo dokonce narušení v důsledku pozdějších prehistorických aktivit. Určit mísení nebo pohyby mezi jednotlivými vrstvami je naprosto zásadní. Archeologové to zjišťují nejen pečlivým zkoumáním nalezených artefaktů, ale také typu půd a prostorových vztahů mezi předměty. Řečeno slovy Carla Sagana, chcete-li pochopit, co neandertálci dělali na určitém místě, musíte nejprve rekonstruovat úplnou historii dané formace.29 Je to tafonomie, která je dnes považována za nejdůležitější součást archeologie.

V době mezi Lartetovými a Christyovými vykopávkami a Peyronyho prací nebyla lokalita Le Moustier zapomenutá. Počínaje rokem 1907 působil v Périgordu a Le Moustieru také švýcarský archeolog Otto Hauser.30 Nějakým zázrakem se stalo, že ani Hauserova pozornost, ani stavební práce v 18. století nenarušily malé kosti ležící pouhých 25 centimetrů pod povrchem – v geologickém měřítku je to pouhý vlásek. K Hauserovi se vrátíme později, ale po jeho odjezdu začal na místě pracovat Peyrony a pod zbořeným domem našel nedotčené naleziště. Právě zde ležely ukryté ostatky nemluvněte jako duch pod schodištěm. Přestože Peyrony již v té době vykopal několik koster neandertálců, o tomto nálezu nezaznamenal prakticky žádné podrobnosti a pouze potvrdil existenci jámy.

Ostatky však ihned poslal pařížskému anatomovi Marcelu Boulemu, který byl autoritou ve výzkumu neandertálců. O týden později obdržel jeho reakci potvrzující, že ostatky patřily novorozenci. A v tuto chvíli, ač se to zdá neuvěřitelné, kostra mizí ze všech záznamů. Peyrony se o ní ve svých zápiscích už nikdy nezmiňuje. Během dvou měsíců ustal i terénní výzkum, protože Evropu pohltila první světová válka. Dlouhá léta se mělo za to, že kostra dítěte se stala další válečnou obětí a během dlouhých let konfliktu se ztratila nebo byla zničena.

Pravda je ale taková, že některé ostatky čekaly v bezpečí a bez povšimnutí jen několik kilometrů od místa nálezu. V roce 1913, tedy rok před nálezem kostry, založil Peyrony v Les Eyzies úžasné muzeum. Asi po osmdesáti letech probíhala inventarizace rozsáhlých muzejních sbírek a mezi krabicemi se objevila jedna označená nápisem „kostra“. Byly to kosti jediného novorozence a badatelé se odvážili doufat, že by to mohlo být ztracené neandertálské nemluvně, které bylo naposledy údajně v Paříži. Rozsáhlé analýzy trvající šest měsíců odhalily, že sedimenty ještě stále obklopující některé kosti a obsahující drobné úlomky štípaného pazourku byly stejné jako sedimenty z Le Moustieru.

Část kostry tedy musela zůstat v Périgordu a časem se na ni zapomnělo.31 Ale co se stalo s částmi kostry, které byly odeslány do Paříže? Dalo by se říci, že došlo k záměně osob. V roce 1914 dělil Peyrony svou pozornost mezi tři neandertálská naleziště, všechna tři s kostrami: byly to lokality Le Moustier, Pech de l’Azé a La Ferrassie. Většinu nálezů posílal Marcelu Boulemu. Některé z nich byly dosud uvězněny v nánosech sedimentů a bylo nutné je v laboratoři vyčistit. O desítky let později si někdo všiml, že dvě kosti z předpokládaného dvojitého dětského hrobu v La Ferrassie se podezřele lišily barvou a celkovým stavem. Analýza provedená ve 20. století potvrdila, že nalepené sedimenty a drobné úlomky pazourku v nich obsažené se neshodovaly se sedimenty z La Ferrassie, ale odpovídaly sedimentům z Le Moustieru. A kromě toho stehenní kost a pažní kost byly přesně ty části, které chyběly kostře dítěte z Le Moustieru. Bouleova laboratoř byla na počátku války zavalena neoznačenými ostatky neandertálců a patrně pracovala v hektickém tempu. Není tedy divu, že došlo k záměně kostí ze dvou různých nalezišť.

Podivné setkání dvou malých ztracených duší, jež v životě dělilo mnoho tisíc let, pokračuje dodnes, protože kosti končetin moustierského dítěte stále zůstávají v Paříži, vzdálené více než 160 kilometrů od ostatních částí těla.

S kostmi neandertálců se dnes zachází jako s nesmírně cennými objekty a s ohledem na to je takový vývoj událostí překvapující. Ale znovuobjevení maličkých koster nebylo jen šťastným koncem příběhu. Tragické nálezy fosilních ostatků dětí, jejichž posmrtná existence je mnohem delší než jejich pobyt pod sluncem, však přináší jisté příležitosti. Pokud chceme pochopit, jestli se neandertálci po tělesné a kognitivní stránce vyvíjeli stejně rychle jako naše děti, potřebujeme znát jejich výchozí bod. Křehké ostatky nám také připomínají, že každý neandertálec měl vyměřenou jinou dobu života a cesta mezi narozením a stářím s bolavými klouby byla někdy nečekaně přerušena.

Podívejme se na neandertálskou omladinu, jejíž ostatky spočívají v muzeích celého světa. Nemluvně z Le Moustieru by se vešlo do první košilky kteréhokoli novorozence, ale máme zde děti různého věku. Představte si skupinovou fotografii. V přední řadě nejistě sedí sedmiměsíční děti vedle maličko starších neposedných batolat a všetečných tříletých dětí. Vzadu postávají čtyřleté děti, které pomalu ztrácejí dětské rysy. Pocházejí ze Španělska, Francie, Izraele a Sýrie. Je mezi nimi dokonce osmileté dítě z Uzbekistánu.

Analýza DNA prozradí, zda to byli chlapci, nebo dívky, ale věk lze určit jen podle vzhledu zubů a kostí. Právě z toho usuzujeme, že neandertálci vyrůstali poněkud jinou rychlostí než Homo sapiens, ale v různých ohledech. Zuby jsou vlastně minerály a jsou to svým způsobem protofosilní předměty, které se zachovají i v podmínkách, v nichž kosti zetlí. Když vědci spočítají vnitřní růstové linie, tzv. perikymata, zjistí, že u neandertálských dětí se tvořily v průměru o den rychleji. Některé neandertálské děti ztrácely mléčný chrup o jeden až tři roky dříve, ale u jiných je rychlost tvorby zubů a perikymat stejná jako u dnešních dětí. Dokladem toho je jeden z nejzachovalejších mladých neandertálců, jehož kostra byla objevena v roce 1961 poblíž oblasti Roc de Marsal, několik hodin chůze po proudu řeky od Le Moustieru. Skeletální věk byl podle odhadu v rozmezí 2,5 až čtyři roky, ale synchrotronová radiační mikrotomografie – jistý druh nesmírně silného rentgenového snímkování – objevila vyspělejší stoličky vedle předních zubů, jež zaostávaly za zuby dnešních dětí srovnatelného věku.

Podobně rozporuplný dojem vyvolává tělo mladého chlapce z jeskyně El Sidrón v severozápadním Španělsku. Jeho zadní zuby byly méně vyvinuté, než by podle perikymat měly být, a některé jeho kosti vypadaly jako kosti dítěte mladšího o dva nebo tři roky. Možná to bylo jenom drobné dítě, ale přesto z toho všeho vyplývá, že neandertálci měli ve svém vývoji vlastní škálu odchylek a složitostí.

Pozoruhodné je, že mozek chlapce z El Sidrónu také poněkud zaostával za jeho zjevným věkem a pochopení tohoto aspektu růstu je obzvlášť důležité. Lidem obvykle uvízne v hlavě jedna skutečnost, patrně proto, že je tak nečekaná: neandertálci měli větší mozek. Nemáme k dispozici žádná mumifikovaná nebo zmrzlá těla a mozky nemůžeme prozkoumat přímo, ale víme, že zanechávají otisk na vnitřní straně lebky. Kdysi je vědci studovali podle sádrových odlitků, ale pomocí moderních skenovacích metod je znovu vytvořili v podobě převrácených trojrozměrných modelů – zmizelá šedá hmota se objevuje v přízračné digitální podobě dokonce i s vinoucí se tepnou, která kdysi pulzovala krví. Ukazuje se ale, že dojem o jejich zjevně větším mozku vzniká díky různému pohlaví zkoumaných vzorků: srovnáváme-li jen muže, je rozdíl mnohem menší. Je pravděpodobné, že většina úplných koster neandertálců patří mužům.32

Jejich mozek byl při narození podobně velký jako náš, ale kdybyste vzali do dlaní ochmýřenou hlavičku dítěte z Le Moustieru, patrně by vás poněkud překvapil její tvar. Při pohledu na snímek lebky tohoto jedince a jiných novorozeňat si všimneme, že střední část obličeje už byla lehce vytažená a že neandertálci neměli roztomilou bradičku našich novorozenců. Vědci často debatují o tom, jak se jejich mozek vyvíjel v nejdůležitějších prvních letech života, a podle některých odhadů se svou velikostí nápadně podobal našemu mozku, i když rostl poněkud rychleji. Samotná struktura se ale nevyvíjela rychleji. Naznačuje to, že neandertálské děti dosahovaly magických vývojových milníků v podobě úsměvu, uchopení předmětů a žvatlání přibližně ve stejné době jako naše děti. Malé rozdíly se ale sčítají a fyziologické dětství možná končilo dříve. Děti tak měly méně času na osvojení složitých společenských a technických dovedností. Vývoj mozku byl vyvážen vývojem jiných částí těla.

29 Jeho slavný citát se vztahuje k dějinám vesmíru a pečení jablečných koláčů.

30 Peyrony a Hauser kopali v níže položeném skalním úkrytu v Le Moustieru. Lartet a Christy pracovali ve výše položeném skalním úkrytu, ale o tom se dochovalo jen málo informací.

31 Ve svých publikacích o Le Moustieru se Peyrony o těchto kostech nezmínil. Naposledy se o nich mluvilo v roce 1937, rok po jeho odchodu na odpočinek.

32 Muži mají v průměru větší hlavu než ženy.

Od kostí k tělům

Je skutečně úžasné, že i když skrze stavidla času a tafonomie pronikla méně než setina procenta všech neandertálců, kteří kdy žili, znamená to dohromady něco mezi dvěma a třemi stovkami jedinců. Většinou je to jen úlomek kosti nebo čelisti se statečně držícím zubem, ale máme také 30 až 40 mnohem úplnějších koster, které byly patrně pohřbeny v celku. Úvahami o pohřbech se budeme zabývat ve 13. kapitole, ale ať už je jejich příběh jakýkoli, každá kostra znamená příležitost důvěrně „poznat“ daného jedince. Dokonce i kousky a úlomky jsou důležité, protože nám pomáhají zkoumat populace: typy zranění, věk v okamžiku smrti i to, zda muži a ženy užívali svá těla různým způsobem.

Místem s neobyčejnou hojností fosilních nálezů je jeskyně nad chorvatským městem Krapina. Našlo se v ní více než 900 kostí od dvaceti až osmdesáti neandertálců.33 I kdybychom se přiklonili k nižšímu číslu, chybí asi tři čtvrtiny kosterních částí. Částečným důvodem je pravděpodobně rychlý průběh vykopávek, který byl běžný na konci 19. století, ale místo u vesnice Spy bylo objeveno přibližně ve stejné době a bylo tam nalezeno mnohem více úplných těl. Mnohé kosti nalezené v Krapině vlastně rozlámali sami neandertálci a pravděpodobně je nikdy neuložili jako celé kostry. Naproti tomu lokalita El Sidrón byla objevena v roce 1994 – téměř o sto let později než Krapina – a je to nejbohatší naleziště neandertálských fosilií, jaké kdy bylo objeveno.34 Pečlivé vykopávky přinesly více než 2500 ostatků, ale pouze od třinácti neandertálců: byly to čtyři ženy, tři muži, tři adolescenti, dvě děti a jedno nemluvně. I jejich těla byla rozlámána, ale původně byla očividně úplnější.

Tyto případy ukazují, že žádná dvě naleziště nejsou stejná. Jejich interpretace vyžaduje obezřetnost, zejména pokud se snažíme zkoumat modely úmrtnosti. Rozložení úmrtnosti s věkem většinou odráží měnící se zdravotní rizika v průběhu života. Je zde mnoho dětí, méně dospělých a několik starých lidí. Ale fosilie nejsou vždy zrcadlovým obrazem populací. Stejně jako byly některé části společnosti vyloučeny z pohřbů na hřbitovech, archeologické nálezy ukazují, že ne všichni neandertálci měli stejnou šanci zůstat po smrti zachováni, a toto je u každého místa jiné.

Přes to všechno máme k dispozici dostatek neuvěřitelně rozmanitého materiálu a naše znalosti o tom, z čeho byli neandertálci tvořeni – doslova i obrazně –, jsou poměrně vyčerpávající. Lépe než kdy dříve dokážeme rekonstruovat, v čem se od nás lišili, a dokonce i jak vnímali svět.

Kdybychom stáli tváří v tvář neandertálcům, poznali bychom, že jsou to lidé, ale rozhodně poněkud neobvykle vyhlížející. Neandertálec byl poněkud menšího vzrůstu než dnešní průměrný člověk, s širšími rameny a mohutnějším pasem, s mírně odlišnými proporcemi končetin. Pod výrazně svalnatými stehny se skrývaly tenčí, zaoblenější a lehce zakřivené stehenní kosti. Přes nespočetné nepřesné rekonstrukce chodili neandertálci stejně vzpřímeně jako my.

Při bližším pohledu najdeme téměř všude anatomické zvláštnosti. Některé jsou nápadné, jiné sotva patrné. Jako příslušníci druhu Homo sapiens můžete sami sobě posloužit coby užitečný anatomický model. Píchněte se do brady a pod měkkým svalem ucítíte kostnatý základ. Téměř všichni neandertálci, a dokonce i děti, jej postrádali. Ohmatejte si hlavu: je vysoká, ale kulovitá, váš obličej je krátký a zasunutý pod čelo. Neandertálci sice měli stejně velký mozek jako my, ale jejich lebka měla velmi odlišný tvar. Nižší temeno jim propůjčovalo aerodynamičtější, jakoby vytesaný vzhled zakončený viditelným hrbolem bezprostředně nad zadní částí krku.35 Větší a hlouběji posazené oči hleděly z obličeje, jehož nos a ústa jako by byly povytažené dopředu, ale s ustupujícími lícními kostmi. To všechno bylo zarámováno výrazně vyklenutými nadočnicovými oblouky. Nebyly uprostřed oddělené jako ty vaše a byly mnohem působivější. Ale mozek uvnitř lebky – ovládající oči, které se na vás upřeně dívaly – byl stejně velký a přemýšlivý jako ten váš.

Rozdíly nejsou jen na povrchu. Nahmatejte místo, kde se vaše dolní čelist připojuje k lebce, a předstírejte kousání – tento pohybující se kloub měl u neandertálců docela jiný tvar s mělkou asymetrickou mezerou a vyboulenou kostí. Zajeďte špičkou jazyka do míst, kde máte (nebo jste měli) zuby moudrosti. Zuby většiny příslušníků druhu Homo sapiens směřují vzhůru směrem k čelistnímu oblouku, ale u neandertálců byly posunuté dopředu a vytvářely mezeru. Možná do ní mohli zasunout jazyk a také cítit okraje svých velkých předních zubů, které byly mírně ohnuté dovnitř a svým tvarem připomínaly lopatu. Zadní zuby měly také jiný tvar než naše a často měly mohutné spojené kořeny. Dokonce i „zárodky“ zubů novorozenců jsou natolik charakteristické, že je lze identifikovat i tehdy, chybějí-li jiné kosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neandertálci – Naši příbuzní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.