Lukáš superhrdina

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Dana Böhm

Lukáš superhrdina – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hynkovi a Julii

„Tati, prosím tě, zastav,“ volal jsem ze zadního sedadla.

„Proč?“ divil se táta. „Už takhle jedeme dost pozdě.“

„Jsem v pyžamu!“

„Cože?!“ vykřikl a mrskl pohledem do zpětného zrcátka. „To, co máš na sobě, je pyžamo?“

„Jo.“ Při bližším zkoumání jsem zjistil, že mám na sobě i papuče, ale to mu říkat nebudu. V zrcátku nejsou vidět.

„A nemůžeš v tom být? To vůbec nevypadá jako pyžamo,“ snažil se mě přesvědčit táta, protože v ranním provozu nechtěl strávit ani o minutu navíc.

„To vypadá jako pyžamo. Pyžamo vždycky vypadá jako pyžamo. Je jedno, jestli na něm máš proužky nebo všechny hrdiny od Marvelu, vždycky každý pozná, že je to pyžamo. Já navíc mám zrovna ty proužky. Nevím, proč někdo vymyslel pyžama s proužky. Taková blbost! Tati, máš taky pyžamo s proužky?“ Ta debata se mi začínala líbit.

„Ticho!“ Auto se zatřáslo. „Půjdeš do školy v pyžamu a basta! Nemám čas na takové kraviny, jako že se čtvrťák zapomene převléct.“ Zakroutil hlavou a spíš pro sebe dodal: „To já jsem v tvých letech chodil každé ráno pěšky čtyři kilometry, a ještě jsem k tomu vodil tvou tetu do školky.“

Chtěl jsem namítnout, že mě táta vozí jen v pátek a mé sestře je patnáct, ale místo toho jsem jen pokrčil rameny a hluboce vzdychl. Tak aby to táta slyšel. Ale myslím, že už to nevnímal. Mával rukama z okýnka a blikal takovým tím výstražným trojúhelníkem, aby se mohl v dopravní špičce otočit do protisměru.

„Máš minutu na převlečení,“ řekl mi táta už mírnějším tónem před domem.

Hodil jsem na sebe kraťasy a tričko, obul si sandály a běžel jsem zpět. „Hotovo! Jedeme!“ prohlásil jsem vítězoslavně.

Táta sešlápl pedál a vypálili jsme vpřed tak rychle, že jsme určitě i kousek letěli.

Pak mi to došlo. Máme tělák! Budu se muset v šatně převlékat. Nevzal jsem si pod kraťasy trenky, nechtěl jsem se tím zdržovat.

„Tati???“ zeptal jsem se nejmilejší tónem, jaký jsem dokázal nasadit.

„Co!“ zařval tatínek. Vůbec to neznělo jako otázka a vůbec to neznělo mile.

„Můžeme se otočit?“

„PROČ????“

„Zapomněl jsem si obléct trenýrky.“

Tatínek otevřeným okýnkem zahulákal ven něco, čemu nebylo rozumět, ale z čeho bylo jasné, že je na pokraji zoufalství. Nevím, jestli to způsobila tlaková vlna tatínkova mocného řevu, nebo řev samotný, ale pes, který šel po chodníku podél cesty, zavyl, zakňučel a upadl. Jeho panička, která byla předtím shrbená nad holí, nadskočila, zahodila hůl a narovnala se.

„Tati, zastav! Možná potřebují pomoc!“ prosil jsem.

„Jediný, kdo tady potřebuje pomoc, jsem já,“ vyštěkl tatínek a ani trochu nezpomalil.

Ohlédl jsem se, abych se ujistil, zda to ti dva zvládnou. Pes i jeho panička běželi za naším autem a mávali ocasem a holí. Protože jsme už znovu trochu letěli, neměli šanci nás dohonit. Ale byl jsem rád, že je jim dobře. Tatínek byl zase rád, že za čtrnáct dní začínají prázdniny a nebude mě muset nikam vozit. Maximálně na tábor, a tam mě prý odveze s velkým potěšením.

Podle mě by dospělí měli mít víc trpělivosti a neměli by se naštvávat kvůli nedůležitým věcem, jako je pyžamo nebo cizí řev. Až já budu velký, nezapomenu, že pro děti jsou důležité úplně jiné věci. Třeba že vždycky potřebují v Minecraftu ještě něco dokončit. Zabít Creepera. Vytěžit ještě jeden Emerald. Dát spát Steva. Tohle by všechny mámy na světě měly vědět dřív, než řeknou to šíleně kruté slovo KONEC.

Taky vím, že je pro děti strašně důležité dát ještě jeden gól, když hrají na zahradě fotbal. Protože (nevím, proč to tak je, ale je) sousedovic kluci vždycky vedou, zrovna když máma oznámí KONEC. Ale těsně než to řekne, se těm dětem začne dařit a určitě by to vyrovnaly, ba i vyhrály, nebýt toho strašidelného slova KONEC.

Jo a ještě jedna věc je velice důležitá. Nikdy, ale opravdu nikdy, a tohle si, maminky, zapamatujte, nesmíte svým dětem stopnout film jen proto, že už je půl desáté a musí jít do postele. Vy, maminky, máte tu vzácnou vlastnost, že slovo KONEC vyřknete zrovna v tom nejnapínavějším momentu. A čekat celý den, jestli Spiderman vymyslí únikový plán, se vážně nedá. No, teda on ho vždycky vymyslí, to víte, to ví všichni, ale co kdyby…

Tohle já svým dětem nikdy neudělám. Vždycky je to nechám dokoukat.

Mé superschopnosti

Nikdy taky svému dítěti nedám tak pitomé jméno, jako mám já. Lukáš. Kdo se v Minecraftu může jmenovat Lukáš? Možná tak pračlověk. Ale i když jsem se přihlásil jako Lukáš2621, tak už to existovalo. Dokonce i Lukáš8087 už existoval. Chápete to? Tolik Lukášů přece nemůže existovat.

No, možná jo. V naší třídě jsem sice sám, ale ve vedlejší jsou dva, a ten protivný páťák, co se na mě vždycky vytahuje v jídelně a snaží se mi plivnout do polévky, je taky Lukáš. Teda máme ho oslovovat Luke, ale to spíš potvrzuje, že je to pitomec.

Do třídy s Lukem chodí i můj soused Honza, kterému rodiče říkají Jan. Nevím, proč mu vymysleli nové jméno, ale prý to spolu nějak souvisí. Honza je super. Každé ráno, kromě dneška, kdy mě veze táta, se scházíme v 7:30 a jdeme spolu do školy.

V pátek mě vozí táta autem, protože začínáme dřív. Máme totiž třídnickou hodinu. Paní učitelka si myslí, že když probereme v třídním kruhu, kdo koho kopl, zamkl na záchodě, komu kdo zasedl místo, stmelí nám to kolektiv a příště už to neuděláme.

Uděláme! Bohužel se ukázalo, že je naše třída nepoučitelná, a i když si celý rok opakujeme, že kopat do spolužáka je špatné, stejně se nakonec dokopeme.

Ale paní učitelka to s námi nevzdává ani čtrnáct dní před koncem roku. Na dnešní třídnické hodině budeme totiž řešit otázku: Proč nesplachujeme na klučičích záchodech. Věnovali jsme tomuto tématu už několik třídnických hodin v září, prosinci, v lednu a v dubnu. Už víme, že výmluvy typu „Nebylo spláchnuto už předtím, tak proč bych splachoval já, když on (kdokoli) nemusí“ jsou nedůstojné našeho věku a ten, kdo tuto větu znovu použije, půjde a osobně spláchne všechny záchody.

(Doufám, že to dnes nebudu já, protože minulý týden jsem párkrát nespláchl. Ano, vím, že mám po sobě splachovat. A ano, nevím, proč jsem to neudělal.)

Ale třídnická hodina mi nevadí. Pak už následují jen čtyři hodiny a končíme stejně jako páťáci, takže můžu jít ze školy domů s Honzou. Jiné dny nám to nevychází, protože Honza končí později. To se pak vidíme třeba až k večeru. Ale i tak toho spoustu stihneme. Hrajeme fotbal. Stavíme bunkry. Chodíme do lesa. Paříme Minecraft. Mluvíme o Minecraftu. Sledujeme filmy o superhrdinech. Měníme se v Hulka nebo Thora. Nebo Steva z Minecraftu.

K tomu jsme si vymysleli vlastní přezdívky, protože Honza, Jan nebo Lukáš, to fakt nejsou jména pro superhrdiny. Ani pro jejich pomocníky. Ani pro pomocníky jejich pomocníků. Jsou to jména pro tři obyčejné kluky.

Ale my vůbec nejsme obyčejní! My vůbec nejsme tři! My jsme: Lukáš neboli Lukman a Honza Jan v jedné osobě. Uznávám, že přezdívka Honza Jan nezní kdovíjak chytře, ale aspoň k ní nemusel v Minecraftu vymýšlet žádná čísla. Prošla hned napoprvé. Tohle nikoho předtím nenapadlo.

Každý z nás jako správný superhrdina ovládá několik živlů. Já umím ovládat větry (dospělácký název pro prdění). Maminka si sice myslí, že to právě ovládat neumím, ale ona neví, že to dělám schválně. Přináší mi to velkou radost, zamořit celou místnost hustou smradlavou mlhou, která je i slyšet. Ve škole to samozřejmě nedělám. Teda dělám, ale ne nahlas. Nikdy bych se k prdu ve škole nepřihlásil. To bych radši prodal maminku.

Maminku mám rád, to je jasné, ale sebe mám radši, tomu určitě rozumíte.

Taky miluju krkání. Moje okolí už tolik ne. Ruda z mojí třídy umí vykrkat celou abecedu i s háčky, ale Honza Jan říkal, že to už je staré. Mně to přijde docela dobré, protože já skončil u písmenka N. Nikdy nevím, co následuje pak. P? S? O? Celá ta abeceda je zbytečně dlouhá, měli by to spíš rozdělit do oddílů. Kdo si to má zapamatovat?!

Zkoušel jsem to upgradovat (to minecrafťákům nemusím vysvětlovat) a vykrkat měsíce v roce. Těch je jenom dvanáct. No jenže zkuste říct ČERgrrrrkVEgrrrrrkNECgrrrk.

Ruda to zkusil a podařilo se mu to. Je v tom vážně dobrý. Ale prdět potichu neumí. On neumí potichu dělat vůbec nic. Když jednou ve třídě ucítil, že se blíží nevyhnutelné, vymyslel následující plán. Když upustí propisku přesně ve chvíli velkého třesku, všichni uslyší náraz propisky, a ne jeho prd. Hodil tedy propisku na podlahu. Všichni to slyšeli a všichni se na něj podívali. Pak si prdnul.

No, není to kdovíjaký myslitel. Ale je to kamarád.

Ve škole sedím v lavici před ním, což má jednu velkou výhodu. Každý prd, který se v jeho blízkosti rozezní, přisoudíme jemu. Ale Rudovi to nevadí. Tvrdí, že až bude slavným kytaristou, tohle bude dobrá historka, kvůli které si ho všichni zapamatují.

Tomu bych věřil. Na škole už slavný je, a to ho ještě nikdo na kytaru hrát neslyšel.

Taky bych jednou chtěl být slavný, ale raději kvůli něčemu méně nápadnému, než je prdění. Proto jsem si při našich hrách s klukama vymyslel, že umím ovládat luk a šípy. Jako ten lučištník z Avengers.

Lukáš, Lukman, lukostřelec. Na to spojení přezdívky a superschopnosti jsem vážně pyšný. Je to jako mít indiánské jméno, protože Indiáni dostávají jména podle toho, co umí. Jmenoval bych se „Náčelník vždycky trefím cíl“.

Ve skutečnosti to s lukem a šípem moc neumím, protože mi rodiče odmítají koupit opravdový luk a ostré šípy. A to i přesto, že jsem jim opakovaně sliboval, že budu opatrný a budu mířit jen na neživé věci. Třeba na kůlnu. Strom. Kytku. Fakt maximálně kytku, nic živějšího. Přísahám.

Mé ještě lepší superschopnosti

Ale dnes, v pátek 13. června, dva týdny před začátkem prázdnin, se stal zázrak. Teda hned několik zázraků:

– Nemusel jsem splachovat všechny záchody!

– Nakonec je nemusel splachovat nikdo, protože paní učitelka zjistila, že máme málo známek z češtiny, a dala nám místo třídnické hodiny písemku. Radši bych splachoval ty záchody.

– Na tělák jsem proklouzl nepřevlečený!

Během celé třídnické hodiny, tedy během celé písemky z češtiny, jsem vymýšlel plán, jak se převléknout z kraťasů do kraťasů, aniž bych ukázal, že nemám trenýrky. A vymyslel jsem to! Převlékat se nebudu! Kdyby mě chtěl někdo osočit z toho, že jsem se nepřevlékl, vymluvil bych se, že mám dvoje stejné kraťasy. Jedny na tělák, jedny do školy. A že jsem se převlékl na záchodě, když jsem kontroloval, jestli je všude spláchnuto.

Bohužel mě nikdo z nepřevlečení neobvinil… Trochu mě zklamalo, že si mě lidi tak málo všímají.

Naobědval jsem se v klidu, protože Luke zůstal po škole. To mě nezklamalo vůbec.

Ale hlavně a PŘEDEVŠÍM jsem dostal SVOU VLASTNÍ DOOPRAVDICKOU ZBRAŇ!

Nebyl to přímo luk a šípy, ale bylo to snad ještě lepší. Rodiče mi koupili GUMOVÉ NUNČAKY! Těmi prý nikomu oko nevystřelím. Nevím, jestli viděli Želvy Ninja. Kdyby jo, věděli by, že Michelangelo byl s nimi parádní zabiják. Ale to jsem jim neříkal.

Konečně jsem dostal opravdickou zbraň!

Hurá!

Hurá!

Hurá!

Na YouTubu jsem si vyhledal několik videí, jak s nunčaky bojovat. Vypadalo to docela jednoduše. Chytneš nunčaky do pravé ruky a vrhneš je za levé rameno. Za zády si je přehodíš do levé ruky a vrhneš je za pravé rameno. Pohoda. Podařilo se mi i pár dobře mířených ran. Zatím namířených jen na mé tělo. Ale to zlepším, myslel jsem si.

Maminka si to nemyslela. Po odpoledni stráveném s nunčaky prohlásila, že byla chyba mi je pořizovat, a zabavila mi je. Vysvětloval jsem jí, že tu modřinu na oku, rameni, ledvinách a neschopnost rozpoznat barvy zapříčinila srážka s vlakem, a ne špatně vržené nunčaky, ale prý v naší obci žádný vlak nejezdí. Radši mi je schová a dá mi je, až budu starší a rozumnější. Vím, co to znamená. Už je v životě neuvidím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lukáš superhrdina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.