Přes Zábradlí
k Cimrmanům

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Mács Magdoňová, Jan Hraběta

Přes Zábradlí k Cimrmanům – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno památce Milana Šimáčka, který se mnou začal tuto knížku psát, ale osud mu nedovolil ji dokončit.

Tímto malým písmem Milan vše zapisoval.

Děkuji Janě Magdoňové, která nikdy nezapomněla zapnout diktafon, aby mohla být tato knížka dopsána.

Zadní herec

V Žižkovském divadle je herecká šatna v suterénu. Všichni se tam scházíme a převlékáme, jen Hraběta mezi nás nechodí. Má své místo v přízemí hned vedle jeviště, protože chůze po schodech ho bolí. Nad svou židli si nechal vyhotovit nápis ZADNÍ HEREC. Za předního herce se zřejmě nepovažuje. Ale je to pravda? Není. Mezi námi, co nemáme hereckou školu, Jan Hraběta vyniká přirozeným, samozřejmým a osobitým projevem, který má od pánaboha.

Je dobré, když divadlo poskládá svůj herecký soubor tak, aby v něm byly zastoupeny různé povahy a typy, a nejlepší je, když jsou to nezaměnitelné osobnosti. Hraběta takovou osobností je.

V Divadle Na zábradlí působil v jeho vrcholné éře jako osvětlovač. Mohlo se klidě stát, že by zůstal napořád za zády diváků, oddělen od nich sklem kabiny. Ale naštěstí se stalo, že jsme ho vypudili na jeviště, abychom vyzkoušeli, jestli zachutná reflektorům i z druhé strany. Přijaly ho jako starého známého. A stejně dobře ho pak přijaly televizní a filmové kamery.

Tato knížka vám o něm řekne víc.

Jsem rád, že ho máme.

ZDENĚK SVĚRÁK

principál
Divadla Járy Cimrmana

Honza Hraběta je elektromechanikem, osvětlovačem, šoférem, domovníkem, asistentem režiséra, řezbářem, (ne)hercem a Cimrmanem. Je to člověk přímý, férový, miluje srandu a nesnáší komunisty. Svou ženu Vlastičku oslovuje kočko a bez ní si nevybaví jediné datum. A dodnes umí sáhodlouhý monolog Huga Pludka ze hry Václava Havla Zahradní slavnost.

„Já? Kdo jsem já? No tak podívejte, já nemám rád tak jednostranně stavěné otázky, vážně ne! Copak se lze takto zjednodušujícím způsobem tázat? Ať na takovéhle otázky odpovíme jakkoli, nikdy nemůžeme postihnout celou pravdu, vždycky jen nějakou její omezenou část: člověk – to je něco tak bohatého, složitého, proměnlivého a mnohotvárného, že neexistuje slovo, věta, kniha, nic, co by ho mohlo v celém rozsahu popsat a obsáhnout. V člověku není nic trvalého, věčného, absolutního, člověk je neustálá změna, hrdě znějící změna, ovšem! A dnes už není doba statických a neměnných kategorií, kdy A bylo jen A a B vždycky jen B; dnes dobře víme, že A může být často zároveň B a B zároveň A; že B může být B, ale i A a C; stejně jako C může být nejen C, ale i A, B a D; a že za jistých okolností může dokonce F být nejen O, Q, Y, ale třeba i Ř! Sami jistě cítíte, že to, co cítíte dnes, jste necítili včera, a to, co jste cítili včera, necítíte dnes, ale budete to cítit zase třeba zítra; zatímco to, co ucítíte pozítří, jste možná ještě vůbec nikdy nepocítili! Cítíte to? A není těžké pochopit, že ti, kteří dnes chápou jen dnes, jsou jen jiným vydáním těch, kteří včera chápali jen včera, zatímco, jak víme, je nutno dnes chápat i tak nějak to, co bylo včera, protože nikdo neví, jestli to náhodou nepřijde zase zítra! Pravda je stejně složitá a mnohotvárná jako všechno na světě – magnet, telefon, Branislavovy verše, magnet – a všichni jsme tak trochu to, co jsme byli včera, a trochu to, co jsme dnes; trochu to i nejsme; všichni vůbec pořád tak trochu jsme a pořád tak trochu nejsme; někdo víc jsme a někdo víc nejsme; někdo jenom jsme, někdo jsme jenom a někdo jenom nejsme; takže žádný z nás úplně není a každý zároveň není úplně; a jde jen o to, kdy je lépe víc být a míň nebýt a kdy je naopak lépe míň být a víc nebýt; ostatně ten, kdo příliš je, může brzy vůbec nebýt, a ten, kdo za určité situace umí do jisté míry nebýt, může zas o to lépe za jiné situace být. Nevím, jestli vy chcete víc být nebo víc nebýt, a kdy chcete být a kdy nebýt, ale já chci být pořád, a proto musím pořád tak trochu nebýt – člověka totiž, když občas tak trochu není, vůbec neubude! A jestli v tomto okamžiku poměrně dost nejsem, ujišťuji vás, že brzy budu možná daleko víc, než jsem kdykoli dosud byl – a pak si o tom všem můžeme ještě jednou popovídat, ale na poněkud jiné platformě! Mat!“

Možná i proto, že Havel a jeho hry jsou tenkou linkou, která se vine jeho životem. Havla poznal na začátku své kariéry u divadla. Role v Havlově hře mu otevřela dveře do českého disentu a později se stala i vstupenkou k Cimrmanům. Díky Havlovi se zamiloval do divadla, díky Cimrmanům miluje svůj život.

„Já stejně nevím, co tam chceš o mně psát. Ale rozhodně tam musí být, že nesnáším komunisty!“ Sedíme v patře v kuchyni na starých vyřezávaných židlích u jídelního stolu. Dolévá mi skleničku červeného, jiné nepije. Pak se podrbe na hlavě: „Chceš říct vtip?“ – „No jasně.“ – „Vtip je v tom, že nemám moc rád vyprávění vtipů. Navíc my starší už si je často nepamatujeme. Nebo jména. Když si nemůžu vzpomenout na jméno, říkám tomu jménopauza. Vtipy mám rád, ale nejlepší je, když vyplynou samy od sebe. Když je u stolu sranda, a ne když se říká jeden za druhým. To mě nebaví.“ Znovu si usrkne ze skleničky. „Tak na co se mě chceš ptát dneska? Vždyť už jsem ti všechno řekl.“ Vytahuju z kabelky nahrávací zařízení, pokládám ho na stůl blíž k Honzovi a zapínám nahrávání.

Nesnáším komunisty, to tam hlavně napiš

Dětství prožil Honza Hraběta za války. Po jejím konci rodinu tvrdě zasáhl nástup komunistů k moci. Na Honzovy desáté narozeniny mu odvlekli tátu do vězení. Když dnes říká, že nesnáší komunisty, je tohle první, ale rozhodně ne jediný důvod…

Ty jsi původně ze Zlína?

Jo, narodil jsem se ve čtyřicátém roce ve Zlíně. Můj otec byl baťovec. Dělal ve Zlíně. Tedy, on udělal ve Zlíně Baťovu školu.

Vlasta: Baťova škola práce.

Tu vystudoval a šel na nějakou provozovnu, začal na venkově prodávat botičky. Pak se dostal do Prahy, šel výš a výš. Byl dobrý v tom, že uměl prodat, uměl jednat s lidmi. Tak se dostal zpátky do Zlína k Baťům. Tam začal na nějakém nižším postu, ale postupně se vypracoval na vedoucího osobního oddělení pro zahraničí. V tom domě byl velice známá osoba. Já si dokonce matně vzpomínám, že jsem byl na tom zámečku, kde Baťa sídlil. Táta nás tam vzal. Když jsme hráli už potom s Cimrmany ve Zlíně, tak jsem se k těm Baťům dostal, jeli jsme tím známým výtahem, jeho kanceláří, a já jsem si uvědomil, že i můj táta jím často jezdíval. Strašně mě to dojalo. Vyjel jsem až na střechu a tam jsem se rozbrečel.

Takže tvůj táta pracoval přímo v tom mrakodrapu?

Ano. Na osobním oddělení měl na starosti zahraniční věci. Koho kam poslat.

Takže pozici měl dobrou?

Vím, že za války, když nebylo co jíst, jsme měli půl vany masa. Táta ho dával lidem. Nevím, kde ho sehnal, ale prostě to uměl, a pak ho rozdával lidem, kteří na něj neměli nebo ho nemohli jinde sehnat.

Ještě mám z té doby jednu vzpomínku. Mezi těmi baťovskými domečky byly kryty. Ne u všech. Ale vždycky když byl nálet a já jsem tam musel běžet, dostal jsem průjem. Houkaly sirény, ze vzduchu se snášely stříbrňáky, takový staniolky kvůli radarům. A já se tam vždycky podělal.

Jak dlouho jste tam žili?

V roce 1945 tatínka vyhodili, on se s firmou Baťa soudil. Přerušili všechny styky s dovozci a táta byl proti tomu. Byl tam nějaký komunista, Kijonka se jmenoval. Pamatuju si, že s tím se táta soudil. Já byl malý, bylo mi pět let. Ale pak, protože měl dobré kontakty a vyznal se, začal dělat pro švýcarskou firmu Ciba, která vyráběla barviva a léčiva. A kvůli tomu tátu zavřeli.

Protože pracoval pro švýcarskou firmu?

Prostě hledali, jak nám vzít majetek. Měli jsme velký byt, auto, chatu. Všechno nám sebrali a tátu zavřeli za podvracení republiky. U soudu dostal jedenáct let.

Kdy to bylo?

Přesně na moje desáté narozeniny, v roce 1950. Sebrali ho a zavřeli. Byl v Oslavanech u Brna v dolech. Mohli jsme za ním přijít za celou dobu jen asi dvakrát. Celé to bylo obehnané drátem, hlídali tam vojáci se psy. Byly tam jen takové dřevěné lavice, stoly, kde jsme mohli tu hodinu, nebo jak dlouho, společně sedět. Jeli jsme tam vlakem, s přestupy, v noci. A pak nás nechali půl hodiny si promluvit. Dalo se tam šoupnout pod stolem flašku slivovice, kus špeku nebo něco takového. Táta nám vyprávěl, jak ti místní horníci byli některý dobrý a nosili jim tam jídlo, a jiný svině, co je práskaly.

Jak dlouho tam byl?

Tři roky. A celou dobu to byla vyšetřovací vazba, což už bylo protiústavní i za komunismu. Nakonec mu pomohla ta firma Ciba, táta na odvolání dostal z jedenácti let tři a ty už se započítaly z té vyšetřovací vazby. Tak se po třech letech dostal ven.

Poznával jsi ho?

Když přišel, najednou to byl jakoby cizí člověk. Museli jsme si trošku zvykat.

Měl jsi třeba ve škole problémy s tím, že táta byl ve vězení?

Já chodil do školy ve Vršovicích, tam jsme měli ten velký byt. Když nás přestěhovali do malé garsonky v Dejvicích, jak tátu zavřeli, přišel jsem do nové školy. Už si nepamatuju, jak se ta paní ředitelka jmenovala, ale řekla mi, že kdyby mi někdo ubližoval, mám za ní přijít. Takže ve škole jsem potíže neměl. Jen jsem se teda moc dobře neučil. Tak jsem se nakonec šel vyučit elektromechanikem.

Nedávali ti ani žádné přezdívky?

Všichni mi vždycky říkali Hrábě nebo Felix.

Felix?

No, když jsem jel na dětský sokolský tábor, maminka mi vyšila na polštář kocoura Felixe. Od té doby mi nikdo jinak neřekl.

Vlasta: I já jsem ho poznala jako Felixe. Někteří mu tak říkají dodnes.

To je pravda.

Vyprávěl táta o vězení?

Vyprávěl hlavně o těch dolech, jak tam byli práskači. On se dostal do takové party, spíš speciální, kde nerubali, ale dělali takové větrací šachtičky. Vrátil se hodně hubený. A vymlátili mu tam zuby.

Vlasta: Zhubl tam třicet kilo.

Když se vrátil, co pak dělal?

Vlasta: Dělal v dolech na Kladně.

To bylo bezvadné, protože jsme měli uhlí zadarmo. Jenomže jsme bydleli ve čtvrtém patře a do sklepa bylo jedno patro dolů. Přivezli čtyřicet metráků uhlí, vyložili to na ulici a my s bráchou jsme to v kyblíku nejdříve nosili dolů do sklepa a pak zase všechna ta patra nahoru.

Komunisty nemáš rád kvůli tátovi?

Pochopitelně to hraje roli, ale vůbec, co napáchali, prokristapána. Kolik lidí povraždili. Táta, to byl jen případeček, když se to porovná s těmi hrůzami, co dělali. My jsme přišli o majetek, na tři roky o tátu, ale byli na tom lidi hůř. Proto je nenávidím.

Opravář vysavačů divadelním osvětlovačem

V 50. a začátkem 60. let Honza Hraběta dospívá, dokončuje studia a nevyhne se vojně. Hlavní ale je, že si oklikou a shodou náhod poprvé přičichne k opravdovému profesionálnímu divadlu, Divadlu Na zábradlí. Samotné divadlo v té době funguje jen pár let. Vzniklo v roce 1958, tedy když Honzovi Hrabětovi bylo osmnáct let. Jeho první uměleckou štaci zároveň pomáhala založit Helena Phillipová, která o necelých deset let později spoluzakládala Divadlo Járy Cimrmana.

Měl jsi vždycky blízko k umění?

Šel jsem na to trochu oklikou. Nejdřív jsem se vyučil elektromechanikem, ale po vojně jsem se přihlásil na večerní uměleckou školu. Udělal jsem zkoušky a přes rok jsem tam docházel po večerech. Pak přišla nabídka dělat osvětlovače na Zábradlí, tak jsem toho nechal.

Jak tě napadlo vrátit se po vyučení a po vojně znovu do školy? A ještě do umělecké?

Já ti to řeknu. Její milenec, kterého měla přede mnou, dělal večerní gympl, tak mi to nedalo. A řekl jsem si, že musím taky něco vystudovat.

Vlasta: On to byl jeho kamarád, na svatbu mu šel za svědka. Nebyl to žádný sok.

A proč zrovna výtvarná škola?

Nevím.

Vlasta: On byl nadaný.

Ale vyučil ses elektromechanikem. Opravoval jsi vysavače. A najednou ses rozhodl jít na uměleckou školu?

To nebylo najednou, nějakým lusknutím prstů. Líbily se mi obrazy. Tichý, Lhoták, Schikaneder. Tam někde to vzniklo.

Co jsi od té školy čekal? Čím jsi chtěl být? Nebo tě prostě zajímalo umění?

Jednak to byla výborná škola, byli tam skvělí učitelé. A pak je ta střední průmyslovka na Hollarově náměstí. Na rohu byla, možná ještě je, hospoda. Takže jsme s pány učiteli po vyučování chodili do hospody. Tam jsem začal opravdu poznávat krásy Picassa a dalších.

Kolik ti bylo?

Na to potřebuji svou databázi. Vlasto?

Vlasta: Třiadvacet, čtyřiadvacet?

Tak nějak. Bylo to po vojně, pochopitelně.

Vlasta: Nejvíc trpěl u písma.

No to bylo! Jednou z disciplín na škole bylo písmo. Písmo je fakt umění. Náš nejlepší písmák byl nějaký pan Menhart.

Oldřich Menhart?

Jo. Měl jsem od něj učebnici. To bylo úžasné. Viděli jsme i jeho originály. Písmo totiž musí být správně rozpálený. To znamená, že ne každé písmenko máš pravidelně milimetr od sebe. Některé je baculaté, některé je hubené. Rozpálený znamená, aby někde nebyly velké a někde malé mezery. Aby to prostě vypadalo hezky. Ten Menhartův originál byl prostě úžasný. Ale nenáviděl jsem to, protože mě to vůbec nebavilo. Bylo to opravdu náročné. To jsem ještě bydlel u rodičů. Byl tam i můj bratřík, který mě tehdy moc neměl rád.

Vlasta: Jo, já u toho byla.

Měl jsem tehdy napsat „G“.

Vlasta: To sis vybral sám, že budeš dělat „G“. A bylo obrovské, géčko přes celý stůl.

Musel jsem ho pojmout nějak barevně a musel jsem si vymyslet tvar. Ráno jsem byl v práci, pak ve škole, přišel jsem domů a začal na tom dělat. Měl jsem to rozložené na stole. Už si nepamatuju, co se přesně stalo.

Vlasta: Jeho bratr přišel domů ožralej, ohřál si polívku a začal bryndat na to vymakaný „G“. Já myslela, že se zabijou. To bylo hrozný.

Ty jsi u Hrabětů bývala často?

Vlasta: Já jsem tam chodila, když rodiče odjeli na chatu.

A co jsi tam hledala?

Géčko…

Géčko! To bude ono.

Rodiče tě ve večerní škole podporovali?

Těm to už bylo asi jedno. Nevím. Už jsem byl dospělý. Máma byla asi ráda.

Když jsi chodil do večerní školy, už jsi normálně pracoval?

Jo. Bylo to výborné v jedné věci. To jsem zneužíval. Měl jsem studijní volno, které jsem si vybral na několik let dopředu. To byly úplně jiné světy, lidi v zaměstnání a lidi ve škole. Úplně jiné světy. A tenhle nový svět se mi zalíbil víc, a tak jsem té elektromechaniky záhy nechal.

Večerní školu jsi ale nedokončil…

Nedokončil. Nastoupil jsem do Divadla Na zábradlí. To bylo důležitější než večerní škola.

Co jsi přesně dělal jako elektromechanik?

Nejlepší kšeft byl na Letné. Sídlila tam firma, která vyráběla vysavače, okopírovala švédský Electrolux. Já dělal v záruční opravně. Přišla třeba babička, že jí to nefunguje, nejede. Tak tam ten vysavač nechala. První bylo třeba vyzkoušet kabel. Ten jsem vyměnil. A pak jsem si na ten vysavač napsal nová ložiska a další součástky, protože to zákazníci neplatili. Na Vánoce jsem mámě z těch zbytků sestavil vysavač.

Takže jsi vyreklamoval celý vysavač navíc?

Vlasta: Typický socialistický přístup.

Ano, takhle jsem se živil na státě.

Ty jsi chtěl být elektromechanikem? Proč jsi na to učení chodil?

Naši nevěděli, co se mnou. Já měl hrozný prospěch. Pak rodiče přišli s tím, že mají známého v Ese, kde dělali vysavače. Tak jsem šel dělat elektromechanika. Na praxi jsem chodil na Břevnov na Bělohorskou. Tam byla taková dílnička, kde vyráběli rozvaděče. Jako první štaci jsem měl reklamace vysavačů. Pak jsem ještě přestoupil na Žižkov, to byla velká výrobna vysavačů. Nejmenovala se Eta, ale Esa. A ještě mezitím jsem šel na vojnu.

Jan Hraběta na vojně, poddůstojnická zdravotnická škola Ružomberok, 1959

Na dva roky?

To na víc, bylo tam nějaké prodloužení. V Ružomberoku jsem k tomu absolvoval zdravotnické učiliště. Nastoupil jsem k pěchotě v Jindřichově Hradci, pak mě poslali na Slovensko, kde jsem se vyučil zdravotníkem. Mezitím v Jindřichově Hradci udělali tankový pluk, takže jsem se vrátil jako skorodoktor k tankistům.

Vlasta: Skončil jsi jako vojín, ne?

Jaký vojín?! Já jsem měl četaře, ty vojíne. Až na to, že jsme jednou byli na nějaké brigádě u Tábora. Šli jsme do hospody, jeden kluk měl kytaru. Z nižšího patra vykukovala taková dívenka. Tak jsme si řekli, že jí zazpíváme dostaveníčko. Vzali jsme z venkovní hospody stůl a další věci. Kluk jí začal zpívat a najednou se to celé zřítilo. Zavolali na nás policajty a začali nám vykládat, že tahle hospoda byla třikrát vykradená a my že ji přišli vykrást znova. Tak jsem byl u výslechu. A nakonec mě zbavili jedné frčky. Odcházel jsem z vojny jako desátník.

Pořád mi ale nejde do hlavy, jak tě to mohlo zavát až k divadlu.

Přes bráchu. Měl nějakého kamaráda z gymplu v Divadle Na zábradlí. Jmenoval se Evžen Novačenko. To byl člověk přes takové ty technické věci v divadle. Jednou se sešel s bráchou a říkal mu, že hledají osvětlovače. Brácha mu řekl, že jsem vyučený elektromechanik a dělám večerní výtvarnou školu. Na základě toho mě pozvali do divadla. Ve foyer tam seděl nějaký člověk a ťukal do kláves, pak tam pobíhal někdo další, pořád se ukláněl a byl hrozně slušnej. To byli, jak jsem později zjistil, Andrej Krob a Václav Havel. Tak jsem je poznal poprvé. Když jsem nastoupil, pochopitelně jsem nemohl hned svítit. Nastupoval jsem po Karlu Viktorovi, který byl bezvadný, až na ten alkohol. Denně litr rumu. Nebyl na něj spoleh. Ale zaučoval mě suprově. Trvalo asi měsíc, než jsem se to naučil a převzal všechny hry. Byl pečlivý a opravdu mě neodflákl. Přitom na jeho místě, alkoholik, kterého vyhazují, proč by se o mě měl starat? Ale on mi skutečně vysvětlil spoustu velice důležitých věcí, které já dneska těm klukům, co svítí, ani nemůžu říct. Není to slušné, to se nedělá. Karel pak šel dělat lampaře na Barrandov. To jen postavíš reflektor a rozsvítíš. Tam jsem o něm slyšel poslední zprávy. Karlíka si velice vážím i přes ten alkohol. Protože byl alkoholik, co se na tebe nevykašle. To bylo od něj opravdu velice pěkný, jak se ke mně choval.

Jaký byl pohovor na Zábradlí, co všechno od tebe chtěli vědět?

To už si nepamatuju. Nebo počkej! Já jsem tam šel po kocovině. Byli jsme pařit s Viktorem Spoustou, který se pak objevil i v Žebrácké opeře coby Macheath. S ním jsme byli kamarádi už dlouho. Vlasta se znala s jeho manželkou. Tehdy mi říkal: „Pojďte, mám hausbót. Popaříme na hausbótu.“ Tak jsme popařili na hausbótu. Ta loď byla asi dva a půl metru od břehu a muselo se k ní po úzkém prkně. Já jsem samozřejmě odcházel prdlej, protože jsme slavili, že jdu dělat na Zábradlí. Prkno jsem přelezl, pak byl takový betonový nájezd, asi tři metry, ten jsem přešel taky. Vylezl jsem nahoru, přešel jsem i chodník z kostek. A když jsem vyšel na úplně rovný asfalt, tak jsem zakopl a rozbil si hubu. Odřel jsem si frňák a čelo. A s odřeným obličejem a kocovinou jsem šel žádat o místo osvětlovače na Zábradlí. Tam byl Andrej Krob, ptal se, kdo jsem, co jsem. Dovedl mě k sekretářce ředitele a tam jsem se zapsal. Nejsem si jistý, jestli to tehdy ze mě ještě netáhlo, což je paradox, když jsem měl nahradit osvětlovače alkoholika. A ten odřený obličej jsem jim vysvětlil tak, že jsem měl úraz na motocyklu.

Jan Hraběta v osvětlovačské kabině Divadla Na zábradlí

Takže klasický pohovor jsi dělat nemusel?

Ne, to už bylo zařízeno. Já jsem se měl přijít jen představit a začít pracovat. A přišel jsem tam v tomhle stavu. Dali mě ke Karlovi a řekli, ať se to naučím, a až to budu umět, že ho propustí.

Měl jsi strach z prvního svícení?

To víš, že jsem měl trému, kdyby něco zhaslo a herci si stěžovali. Ale naučil jsem se to dobře. Měl jsem svých dvacet, pětadvacet reflektorů, pultík vystrčený do hlediště. To až potom, když jsem někam přijel, už to bylo složitější, protože jsem si musel poradit bez Karlíka Viktory. Byl se mnou jen na jednom zájezdu, myslím do Berlína nebo do Mnichova. Všechny další zájezdy už jsem dělal sám.

Nasvěcování kuchyně

Šedesátá léta jsou pro Honzu Hrabětu ve znamení nové profese – osvětlovače. V divadle potkává většinu lidí, kteří pak budou jeho život ovlivňovat další desítky let. Hned v prvních dnech to jsou rovnou Václav Havel a Andrej Krob, v té době už hvězdy Divadla Na zábradlí. To uvádí Havlovy hry Zahradní slavnost nebo Vyrozumění. A hlavně soubor hraje slavnou hru Alfreda Jarryho Král Ubu. Pro Honzu Hrabětu je to představení, které jeho osvětlovačské schopnosti vybrousí k dokonalosti.

Jaký je Andrej Krob člověk?

Andrej Krob je polorus. Ze začátku mě neměl moc rád, protože se dobře znal s původním osvětlovačem Karlem Viktorou. On byl šéf techniky. Když poznal, že nejsem úplné nemehlo, po delší době jsme se skamarádili. Je bezvadný, přímý, rovný, žádný křivák. Trošičku ukecaný. Byl perfektní kulisák. Třeba sám postavil kulisy k Zahradní slavnosti, což byla složitá konstrukce, vypadalo to trochu jako Atomium. Byli na to potřeba dva až tři lidi, ale on to zvládl sám.

A jako šéf techniky?

Byl dobrý. Věděl, o co jde. Byli jsme parta, na kterou se pak léta vzpomínalo, co jsme tam zvládli za práci.

Vlasta: Hlavně byl tělem a duší divadlo.

Jo, strašně ho to bavilo, udělal všechno pro to, aby to mělo smysl a dobře to dopadlo. Nepoznal jsem lepšího šéfa techniky.

Naučil tě něco?

Naučil mě, člověče, hlavně zodpovědnosti. Když jsem byl zaměstnaný jako elektromechanik, občas jsem si udělal načerno týden volna a jel jsem na hory. On mě naučil naprosté zodpovědnosti, pečlivosti. Člověk seděl nahoře v kukani, na Zábradlí byla kukaň takhle bokem, a když jsem skončil, lidi tleskali, smáli se. Pak jsem šel pěšky domů do Dejvic a připadal jsem si, že jsem jedním šroubečkem, který tomu všemu napomáhá. Byl jsem hrdý, že můžu v tomhle divadle dělat to, co dělám, a strašně jsem si té práce vážil.

Andrej Krob

Měl jsi nějaké svoje osvětlovací fígle?

To vyplynulo, když jsem dělal nějaké komedie. Do Procesu jsem vyrobil vlastní svítidlo, takový kontralicht, byla to velká vana, do které jsem dal žárovky. Úplně přesně už si to nepamatuju, ale panu Grossmanovi, který hru režíroval, se to strašně líbilo.

Co je to kontralicht?

Osvětlení zezadu, takový šerosvit. Když tu scénu nasvítíš jen zepředu, nemá plastičnost. Nosy nebo třeba velké obočí herců nevrhají žádné stíny, takže musíš používat víc světel, aby scéna byla plastická. Kontralicht je osvětlení zezadu. Dělá tajemnou atmosféru, protože hercům pořádně nevidíš do obličeje. Já měl na Zábradlí i malý štych, to byl reflektor, kterým hýbeš, nebylo úplně jednoduché s ním svítit, protože jsi nikdy dopředu přesně nevěděla, kam herec půjde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přes Zábradlí k Cimrmanům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.