Ukážka z elektronickej knihy

Eric Clapton

THE AUTOBIOGRAPHY

Copyright © 2007 by E.C. Music Limited

This translation published by arrangement with Crown,

an imprint of Random House, a division of Penguin

Random House LLC.

Translation © 2022 by Adriena Richterová

Cover © John A. Fontano

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-8497-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Venujem starej mame Rose Amelii Clappovej,

milovanej žene Melii

a svojim deťom Ruth, Julie, Elle a Sophie

Detstvo

Už ako šesť- alebo sedemročný som cítil, že som v niečom iný. Možno to bol spôsob, akým sa ľudia o mne zhovárali, akoby som nebol v miestnosti. Bývali sme v Ripley v grófstve Surrey, v časti Green s výhľadom na dedinu Green. Náš domček bol kedysi súčasťou chudobinca. Mal štyri miestnosti – dve krpaté izbičky na poschodí a dolu malú obývačku a kuchyňu. Na záchod sme chodili von do prístreška z vlnitého plechu na konci záhrady. V dome nebola kúpeľňa, iba na zadných dverách visela vaňa z pozinkovaného plechu, ale nepamätám sa, že by sme ju niekedy použili.

Mama dvakrát do týždňa napustila vodu do menšej cínovej vaničky a vydrhla ma. V nedeľu popoludní som sa chodieval vykúpať k otcovej sestre tete Audrey, ktorá bývala v nových bytovkách pri hlavnej ceste. Rodičia spávali v hlavnej spálni s výhľadom na Green a mamin brat Adrian Clapton v zadnej izbe. Mne prischla rozkladacia posteľ, tak som sa niekedy prikmotril k mame a otcovi alebo mi ustlali na prízemí – podľa toho, kto bol práve u nás. V dome sme nemali elektrinu a plynové lampy stále syčali. S odstupom času si neviem predstaviť, že v takých malých domoch žili celé rodiny.

Mama mala šesť sestier – Nell, Elsie, Renie, Flossie, Cath a Phyllis – a dvoch bratov Joea a Jacka. V nedeľu sa bežne stávalo, že dve alebo tri tieto rodiny sa u nás zastavili trochu si poklebetiť a zistiť, čo je nové u nich a čo u nás. Dom bol taký malý, že sestry pretriasali novinky predo mnou, ale tvárili sa, akoby som tam nebol, a občas prešli do šepotu. Bol to dom plný tajomstiev. No postupne ako som naťahoval uši a načúval, čo si šepkajú, došlo mi, že tie tajomstvá sa zvyčajne týkali mňa. Raz som začul, ako sa jedna moja tetka spýtala: „Viete niečo nové o jeho mame?“, ale celú pravdu som pochopil, až keď ma raz strýko Adrian zo srandy nazval malým bastardom. Vtedy mi došlo, že hovorí pravdu.

Keď som si to naplno uvedomil, dosť som tým trpel, hoci v tých časoch (narodil som sa v marci 1945), keď prúdili cez Anglicko zástupy rozličných vojakov a letcov, to síce bolo dosť bežné, ale aj tak sa nemanželské deti pokladali za obrovskú stigmu. Platilo to vo všetkých spoločenských vrstvách, no omnoho horšie sa to bralo v robotníckych rodinách ako tá naša, keďže sme žili v malej dedinskej komunite, kde sa o luxuse súkromia sotva dalo hovoriť. Riadne ma to zneistilo, a hoci som z hĺbky srdca ľúbil svoju rodinu, hlodalo vo mne podozrenie, že v takom malom hniezde, ako je Ripley, by som ich mohol dostať do ošemetných situácií, keď to musia stále niekomu vysvetľovať.

Nakoniec som sa dozvedel pravdu, že mama Rose a otec Jack Clapp sú vlastne moji starí rodičia, že Adrian je môj strýko a mojou skutočnou matkou je Patricia, Rosina dcéra z predchádzajúceho manželstva. A že po nej mám aj priezvisko Clapton. Ešte niekedy v polovici dvadsiatych rokov sa stará mama Rose, zaslobodna Mitchellová, zaľúbila do Reginalda Cecila Claptona, ktorého volali Rex. Bol to dobre vyzerajúci švihák, absolvent Oxfordu a syn britského dôstojníka, ktorý slúžil v Indii. Zosobášili sa vo februári 1927, viac-menej proti vôli jeho rodičov, ktorí boli presvedčení, že Rex si berie dievča pod svoju úroveň. Sobáš sa konal pár týždňov po tom, čo Rose porodila ich prvé dieťa, môjho strýka Adriana. Usadili sa vo Wokingu, no, žiaľ, ich manželstvo netrvalo dlho, lebo v roku 1932, tri roky po narodení dcéry Patricie, Rex zomrel na suchoty.

Rose to celkom zlomilo srdce. Vrátila sa do Ripley a tam sa až po desiatich rokoch znova vydala za štukatérskeho majstra Jacka Clappa, ktorý jej už dlho dvoril. Zobrali sa v roku 1942 a Jack, ktorý si v detstve vážne poranil nohu, a preto nemusel narukovať, sa stal nevlastným otcom Adriana a Patricie. V roku 1944 Ripley, podobne ako mnohé ďalšie mestá na juhu Anglicka, zaplavili vojaci zo Spojených štátov a z Kanady, a vtedy pätnásťročná Pat prežila krátky románik s kanadským letcom Edwardom Fryerom. Zoznámili sa na tancovačke, kde Edward hral v kapele na klavíri. Pat zistila, že je tehotná, a keď vyšlo najavo, že so ženáčom, musela sa o seba postarať sama. Rose a Jack ju chránili a ja som sa vo všetkej tajnosti narodil 30. marca 1945 v zadnej spálni na poschodí ich domu. Hneď ako sa dalo – ešte som nemal ani dva roky –, sa Pat vyparila z Ripley a starí rodičia ma vychovávali ako svojho vlastného syna. Dali mi meno Eric, ale hovorili mi Ric.

Rose bola drobná tmavovláska s jemnými črtami a charakteristickým výrazným mitchellovským nosom, ktorý zdedila po svojom otcovi Jackovi Mitchellovi. Na fotografiách z mladosti vidieť, že bola krásavica, rozhodne najkrajšia zo sestier. No krátko pred vojnou, to práve dovŕšila tridsiatku, mala nejaký problém v ústnej dutine a podrobila sa operácii podnebia. Pre výpadok elektriny museli operáciu prerušiť a skončilo sa to tak, že pod ľavou lícnou kosťou jej zostala výrazná jazva. Vyzeralo to, akoby jej chýbal kus líca, a trochu sa za to hanbila. Dylan má v piesni Not Dark Yet slová: „Každá krásna tvár skrýva nejakú bolesť.“ Trápenie z Rose urobilo láskavú bytosť, citlivú a súcitnú k ťažkému údelu iných ľudí. V istom období môjho života práve ona zohrala najdôležitejšiu úlohu v mojej výchove.

Rosin druhý manžel Jack, jej životná láska, bol od nej o štyri roky mladší. Hanblivý, takmer meter deväťdesiat vysoký, urastený fešák, ostro rezanými črtami pripomínal Leeho Marvina. Fajčil vlastnoručne ušúľané cigarety zo silného tmavého tabaku značky Black Beauty. Zakladal si na autorite, vlastne ako všetci otcovia v tých časoch, ale bol milý a ku mne celkom láskavý, najmä kým som bol malý. Neznamenalo to, že mi svoju priazeň dával najavo dotykmi, keďže všetci muži v našej rodine mali problém prejaviť navonok svoje pocity, náklonnosť alebo radosť. Asi sa to pokladalo za prejav slabosti. Jack zarábal na živobytie ako majster štukatér, pracoval pre miestneho staviteľa. Keďže sa vyznal aj v stolárčine a murárčine, mohol pokojne postaviť celý dom aj sám.

Bol to mimoriadne svedomitý človek s veľmi silnou pracovnou morálkou, pamätám sa, že mal stabilný príjem po celý čas, čo som u nich vyrastal. Hoci sa mohlo zdať, že sme chudobní, nestávalo sa často, že by nám chýbali peniaze. A keď sme príležitostne predsa len boli natenko, Rose zobrala upratovanie u nejakých ľudí alebo sa zamestnala na čiastočný úväzok vo fabrike za dedinou. Firma Stansfield’s vyrábala sýtené nápoje, limonády, oranžády a „krémovú“ sódu. Keď som podrástol, chodil som tam v lete brigádovať, buď som lepil nálepky, alebo pomáhal pri rozvoze, aby som si zarobil na vreckové. Tá fabrika bola ako vystrihnutá z Dickensových čias, s pobehujúcimi potkanmi pripomínala chudobinec a mali tam aj bulteriéra, ktorého držali pod zámkou, aby neohrozoval návštevy.

Dnes už Ripley vyzerá skôr ako predmestie, ale keď som sa narodil, bol to fakt ťažký vidiek. Typická malá vidiecka komunita, ľudia pracovali na poliach, a ak si človek nedal pozor na jazyk, hneď o ňom všetci všetko vedeli. Takže bolo dôležité, aby ste boli zdvorilý. Na nákupy sa chodilo autobusom do Guildfordu, ale aj v Ripley boli nejaké obchody. Dve mäsiarstva Conisbee a Russ, dve pekárne Weller a Collins, koloniál Jacka Richardsona, papiernictvo Greenovcov, Noakesovo železiarstvo, obchod s rýchlym občerstvením a päť krčiem. V koloniále u Kinga a Olliersa, ktorý zároveň slúžil ako pošta, mi kúpili prvé dlhé nohavice. Mali sme u nás aj kováča, ktorý podkúval všetky kone z miestnych fariem.

Každá dedina mala svoju cukráreň. Tú našu viedli dve staromódne sestry slečny Farrsové. Vždy keď niekto otvoril dvere, ozvalo sa cililing a trvalo strašne dlho, kým sa niektorá z nich zozadu došuchtala do predajne. Kým sa tesne pred jej príchodom zavlnil záves, boli by sme si stihli napchať plné vrecká. Najradšej by som si kúpil dva šerbetové nanuky alebo pár ryžových „lietajúcich tanierov“ plnených malými guľatými cukríkmi. No nakoniec som minul potravinové lístky na iné dobroty a odišiel s vreckami plnými pastiliek Horlicks alebo dražé Ovaltine, ktoré sa stali mojou prvou závislosťou.

Aj keď v Ripley som v podstate strávil šťastné detstvo, život mi strpčili informácie, ktoré som zistil o svojom pôvode. Tie spôsobili, že som sa utiahol do seba. Bolo zrejmé, že moja rodina urobila určité definitívne rozhodnutia týkajúce sa mojej osoby a toho, ako som prišiel na svet, a ja som o nich netušil. Všimol som si, že v našej domácnosti, kde vládla pevná disciplína, sa dodržiavala zásada utajovania: O tom, čo sa stalo, sa nehovorí, čo ma znervóznilo a radšej som sa na nič nepýtal. S odstupom času sa mi vidí, že rodina nemala jasnú predstavu, ako mi vysvetliť moju existenciu. Asi s tým súvisel istý pocit viny, že aj oni urobili v minulosti pár prešľapov, keď mi nepovedali, prečo moja prítomnosť vyvoláva takmer u každého hnev a trápne rozpaky. To spôsobilo, že som veľmi lipol na našom psovi, čiernom labradorovi menom Prince, a vymyslel som si kamoša, ktorého som nazval Johnny Mallingo. Johnny bol priateľský, svetácky chlapík, ktorý mal všetkých na háku a riadne vybehol s každým, kto si k nemu niečo dovolil. Utiekal som sa k nemu, keď mi problémy prerástli cez hlavu, a v jeho spoločnosti prečkal, kým búrka prehrmí. Mal som ešte jedného vysnívaného kamoša, koníka Kríčka, ktorý všade chodil so mnou. Občas sa stávalo, že z Johnnyho sa akýmsi zázrakom odrazu stal kovboj, vyšvihol sa do sedla a na Kríčkovom chrbte odcválal v ústrety zapadajúcemu slnku. V tom čase som bol celkom posadnutý kreslením. Ako prvé ma uchvátili mäsové pirohy. Do dediny Green chodieval chlapík s vozíkom plným horúcich pirohov. Mal som ich odjakživa rád – Rose bola skvelá kuchárka – a nakreslil som ich stovky a aj toho chlapíka, čo ich predával. Po čase som začal kopírovať komiksy.

Ako nemanželské decko ma Rose a Jack rozmaznávali. Jack mi vyrábal hračky. Pamätám sa, že mi vlastnoručne vystrúhal nádherný meč aj štít a ostatné decká mi to závideli. Rose mi kupovala všetky komiksy, na ktoré som si spomenul. Tuším každý deň som nejaký dostal – Topper, Dandy, Eagle a Beano. Zvlášť som si obľúbil Bash Street Kids a vždy som si všimol, keď vymenili chlapíka, ktorý ten komiks kreslil, lebo cylinder lorda Snootyho zakaždým vyzeral trochu inak. Za tie roky som odkreslil nespočetné množstvo postavičiek z komiksov – kovbojov, Indiánov, Rimanov, gladiátorov aj rytierov v plnej zbroji. Niekedy som v škole vôbec nedával pozor a bolo celkom normálne, že školské zošity som mal celé počarbané kadejakými obrázkami.

Do školy som šiel ako päťročný. Bola to Anglikánska základná škola v Ripley, ktorá sídlila v kamennej budove hneď vedľa kostola. Oproti bolo charitné komunitné centrum, kam som chodil do nedeľnej školy. Tam som prvý raz počul nádherné staré anglické hymnusy, najviac sa mi páčil Jesus Bids Us Shine (Ježiš nám káže byť svetlom). Spočiatku som chodil do školy celkom rád. Aj väčšina deciek, čo bývali hneď vedľa nás v Greene, šla do školy v tom istom roku, ale mesiace ubiehali, a keď mi došlo, že je to beh na dlhé trate, spanikáril som. Moja neistota, ktorú som cítil doma, spôsobila, že som znenávidel školu. Zo všetkého najviac som si želal zostať v ústraní a to mi bránilo zúčastniť sa na akejkoľvek súťaži. Neznášal som čokoľvek, čo ma stavalo do popredia a pútalo na mňa neželanú pozornosť.

Okrem toho som mal dojem, že do školy ma posielajú preto, aby ma dostali z domu, a to ma vytáčalo. Jeden pomerne mladý učiteľ – pán Potter – mal viditeľne ozajstný záujem objaviť v nás deťoch talent aj zručnosti a snažil sa nás lepšie spoznať. No v mojom prípade dosiahol len to, že som sa príšerne zaťal. Vrhol som naňho ten najnenávistnejší pohľad, akého som bol schopný, a vydržal, až kým som nakoniec nevyfasoval trstenicou za to, čo pán Potter nazval „nemou bezočivosťou“. Nevyčítam mu to, lebo vtedy som sa tak správal ku každému, kto chcel voči mne presadiť svoju autoritu. Bavili ma len predmety, čo zaváňali umením. Rád som kreslil, aj keď za pieseň Greensleeves, ktorú som zahral na flaute, som dokonca získal cenu. Bol to prvý nástroj, na ktorom som sa naučil hrať.

Riaditeľ školy pán Dickson bol Škót s hrivou ryšavých vlasov. Až do svojich deviatich rokov som s ním nemal do činenia. Vtedy som sa dostal k nemu na koberec, lebo som jednej spolužiačke robil neslušné návrhy. Hral som sa niekde vonku a v tráve som našiel podomácky vyrobenú pornografiu. Tvárilo sa to ako kniha, ale boli to v podstate nahrubo kancelárskymi spinkami zopnuté dosť amatérske kresby genitálií doplnené textom napísaným na stroji, v ktorom bola fúra slov, aké som v živote nepočul. Jasné, že to vzbudilo moju zvedavosť, keďže som o sexe ani nechyroval a určite som až dovtedy nevidel ženské pohlavné orgány. Kým som nenatrafil na tú knihu, tak som si vlastne ani nebol istý, či sú chalani v niečom iní ako dievčatá.

Keď som prekonal prvotný šok z pohľadu na kresby, rozhodol som sa, že zistím, ako to s tými dievčatami vlastne je. Bol som však priveľmi hanblivý, aby som sa spýtal niektorej z tých, ktoré som poznal zo školy, ale práve prišla do triedy nová spolužiačka a na tú som si trúfol. Čo čert nechcel, posadili ju rovno predo mňa. Tak som raz ráno nabral odvahu a spýtal sa jej – pravdupovediac, vôbec som netušil, čo tie slová znamenajú: „Nezatrtkala by si si?“ Rozpačito si ma premerala, lebo zjavne ani ona nemala poňatia, čo to splietam. No počas prestávky sa zverila ďalšej spolužiačke, čo som vypotil, a chcela od nej vysvetlenie, čo to znamená. Popoludní ma zavolali do riaditeľne, tam ma riadne vyspovedali, že čo presne som jej to povedal, a po prísľube, že sa ospravedlním, si ma riaditeľ prehol cez koleno a naparil mi šesť trstenicou. Odišiel som v slzách a celá epizóda ma strašne poznačila, keďže odvtedy sa mi sex spájal s trestom, hanbou a trápnosťou a tieto pocity sprevádzali môj sexuálny život dlhé roky.

Z jednej stránky som však bol veľmi šťastné decko. Aj keď doma ma miatlo viacero vecí a ťažko som sa v tom orientoval, vonku bol celkom iný svet fantázie a vidiecka krajina, ktorú som si užíval s najlepšími kamošmi Guyom, Stuartom a Gordonom. Všetci sme bývali v tom istom rade domov v Greene. Netuším, či vedeli, že som nemanželský, ale pochybujem, a keby aj, určite by tomu neprikladali nijakú váhu. Pre nich som bol „El Capitan“, niekedy skrátene El, no väčšinou ma volali Ric. Po škole sme sa dohrnuli domov, nasadli na bicykle a vyrazili von.

Môj prvý bicykel bol James. Dal mi ho Jack, hoci som mu obhrýzal uši, aby mi kúpil Triumph Palm Beach šarlátovo-krémovej metalízovej farby, lebo taký mal aj on a ten bol v mojich očiach bezkonkurenčne najlepší. Ibaže ho vyrábali len v dospeláckej verzii, tak mi Jack kúpil „detského“ Jamesa. Mal veľmi podobné farby, no nebolo to celkom ono, a aj keď som sa snažil dať najavo vďačnosť, bol som vážne sklamaný a asi to aj bolo na mne vidieť. Ale nedal som sa znechutiť, lebo stačilo odstrániť jednu brzdu, odmontovať blatníky, nahodiť iné gumy vhodné na jazdu po blate a James sa premenil na stroj, ktorému sme hovorili „tereniak“.

Po škole sme sa stretávali v Greene a dohadovali sa, kam vyrazíme. V lete sme väčšinou zamierili k rieke Wey, čo tiekla hneď za dedinou. Tam chodili všetci, aj dospeláci, ale nás to najviac ťahalo na jedno špeciálne miesto – na hrádzu. Na jednej strane bola riadna hlbočina, tam sme sa nesmeli kúpať, lebo za tie roky sa tam pár detí utopilo. Nižšie pod hrádzou, kde to pripomínalo vodopád a kde sa na obidvoch stranách nachádzali plytčiny, boli malé zátočiny, tam sme plávali odušu a hrali sa v bahne. O kus nižšie však rieka znova nabrala hĺbku, stala sa rajom rybárov a práve tam som sa naučil chytať ryby.

Rose mi kúpila rybársku udicu z katalógu. Bola to lacná, celkom obyčajná bambusová udica namaľovaná nazeleno, s korkovou rúčkou a ozajstným navijakom, ale od prvej chvíle som si ju obľúbil. Odvtedy som posadnutý rybárskym náčiním. Predtým som si ho rád len tak obzeral a zrejme som s ním nielen lovil, ale sa s ním aj rovnako často hral. Ako návnadu sme väčšinou používali zožmolený chlieb, a keďže sme chytali na miestach, kde boli ozajstní rybári, museli sme dávať pozor, aby sme sa im neplietli do cesty. Bežne sme chytili nanajvýš tak mrenu, ale v jeden pamätný deň som mal šťastie a ulovil som riadne veľkú ploticu, určite vážila aj vyše kila. Práve prechádzal okolo chlapík, jeden z tých ozajstných rybárov, pristavil sa, a keď poznamenal: „Chytil si slušný kus“, bol som na vrchole blaha.

Ak sme nevystrájali pri rieke, vybrali sme sa do Fuzzies. Tak sa hovorilo lesu za Greenom, kde sme sa hrávali na kovbojov a Indiánov alebo na Nemcov a Angličanov. Vymysleli sme si vlastnú verziu bitky na Somme, vykopali sme dosť hlboké zákopy, aby sme v nich mohli stáť a strieľať z nich. Niektoré časti lesa boli také zarastené hlodášovými kríkmi, že sme sa tam mohli ľahko stratiť. Hovorili sme tomu „zakázané mesto“ alebo „stratený svet“. Ako malý fagan som sa odvážil do strateného sveta len so starším kamošom alebo v skupinke, lebo som naozaj veril, že keď tam pôjdem sám, už sa odtiaľ nikdy nevrátim. Tam sa odohralo aj moje prvé stretnutie s hadom. Bol som zabratý do hry a vtom som začul sykot. Sklonil som hlavu, pozrel na svoje trochu rozkročené nohy a zbadal som, ako sa medzi nimi mrví fakt veľká, takmer metrová zmija. Stuhol som. Nikdy predtým som hada nevidel, ale Rose sa ich príšerne bála a ten strach preniesla aj na mňa. Skoro som pustil do gatí a ešte veľmi dlho som z toho pohľadu mával nočné mory.

Ako desať- či jedenásťročné chlapčiská sme sa vo Fuzzies občas hrávali na skrývačku-bozkávačku. To bola jediná príležitosť, keď sme do našich hier pribrali aj dievčatá. Vymysleli sme také pravidlá, že dievčatám sme vymerali čas na ukrytie a potom sme ich šli hľadať. A ten, kto nejaké dievča našiel, za odmenu od nej dostal pusu. Niekedy sme hrávali aj vylepšenú verziu, keď si dievča namiesto bozku malo stiahnuť gatky. No v podstate sme sa báb z dediny skôr báli. Pripadali nám odmerané, silné a ony sa aj tak o nás vôbec nezaujímali. Viac ich priťahovali namakaní frajeri ako Eric Beesley, ktorý chodil skvele oháknutý a ako prvý v Ripley prišiel ostrihaný na ježka. Po skúsenosti s pornom som navyše mal pocit, že stačí len naznačiť záujem o dievča a človek vyfasuje trest. Ani omylom som nemal chuť dať sa každý druhý deň zmlátiť trstenicou.

V sobotu dopoludnia sme viacerí chodievali do kina v Guilforde, ktoré sídlilo v ABC Minors Clube. To bol fakt pôžitok. S otvorenými ústami sme sledovali fantastické napínavé filmy na pokračovanie ako Batman, Flash Gordon a Hopalong Cassidy, grotesky Three Stooges a chaplinovky. Mali tam pre nás pripravené aj súťaže, tie vždy uvádzal konferencier a pozýval nás na pódium, aby sme niečo zaspievali alebo niekoho imitovali, čoho som sa ja hrozil a oblúkom sa tomu vyhýbal. No treba priznať, že sme neboli ktovieakí anjelici. Keď zhaslo svetlo, vytiahli sme z vreciek podomácky vyrobené praky a na plátno strieľali gaštany.

Začiatkom päťdesiatych rokov bolo typickou večernou zábavou ripleyských deciek sedieť v búdke na autobusovej zastávke a sledovať premávku v márnej nádeji, že okolo prefrčí nejaký vymakaný športiak. Asi raz za pol roka sa stalo, že sme zazreli Aston Martin alebo Ferrari a vytešovali sa z toho celý deň. Zúfalo sme túžili zažiť hocijaké vzrúšo a nebolo nič napínavejšie ako porušiť zákon... teda v rozumných medziach. Chodievali sme kradnúť jablká na dunsboroughský statok. Ten mal, pokiaľ išlo o vzrúšo, vysokú prioritu, lebo ho vlastnila filmová hviezda Florence Desmondová a občas sme tam zazreli aj niekoho z jej fakt slávnych kamošov. Mne sa raz pošťastilo uloviť autogram od Tyrona Powera. Rovnako pravdepodobné však bolo aj to, že nás na tých jablkách chytia, lebo hájnik sa zvyčajne motal po okolí.

Inokedy sme sa vybrali kradnúť do obchodov v Cobhame alebo Wokingu. Väčšinou išlo o hlúposti, kravaty alebo vreckovky, alebo sme si vybíjali energiu v záchvatoch vandalizmu. Trebárs sme naskočili na osobák z Guilfordu, ktorý stál vo všetkých malých staniciach, vybrali si prázdne kupé a medzi dvomi zastávkami sme ho totálne zdemolovali. Rozbili sme zrkadlá, strhli mapy zo stien, vreckovými nožíkmi rozrezali sieťky na batožinu aj čalúnenie a celé ho vytrhali, až bolo vidieť spodné latky. A na ďalšej zastávke sme s hurónskym rehotom vystúpili. Vedeli sme, že sa to nesmie, no aj tak sme to robili a to, že nás pri tom nechytili, bol ten pravý adrenalín. Jasné, že keby nás čapli, mohli sme skončiť v polepšovni, ale nejakým zázrakom sa to nikdy nestalo.

Fajčenie bolo v tom čase dôležitým rituálom. Občas sme sa dostali k nejakým cigaretám. Pamätám sa, že ako dvanásťročný som niekde splašil dumauriérky, a najviac ma očaril ich obal. Tmavočervená škatuľka s vyklápacím viečkom a so striebornými križujúcimi sa čiarami mi pripadala úžasná a dospelácka. Rose ma zrejme buď videla fajčiť, alebo mi našla cigarety vo vrecku, lebo si ma zavolala a povedala: „Okej, ak chceš fajčiť, tak si dáme jednu spolu. Aspoň sa ukáže, či to naozaj vieš.“ Zapálila mi dumauriérku, ja som ju zovrel perami a potiahol. „Nie, nie, nie!“ ohradila sa. „Musíš dym prehltnúť! Prehltnúť! Takto sa nefajčí.“ Nechápal som, až kým mi to nevysvetlila. „Musíš ten dym vdýchnuť, vdýchnuť.“ Skúsil som to a jasné, že mi prišlo strašne zle. Odvtedy som nefajčil a ďalšiu cigaretu som si zapálil až ako dvadsaťjedenročný.

Bytostne som neznášal kadejaké ruvačky, obľúbené zábavky väčšiny deciek. Z bolesti a násilia som mal strach. V Ripley sa oplatilo vyhýbať dvom rodinám – Mastersovcom a Hillovcom –, vedelo sa o nich, že sú to fakt tvrďasi. Mastersovci boli moji bratanci, decká mojej tetky Nell, pozoruhodnej tým, že trpela Tourettovým syndrómom, aj keď vtedy si o nej ľudia mysleli, že je iba trochu uletená. V normálnej reči odrazu povedala „jebal ťa Eddie“, trebárs prišla k nám a vyšlo z nej: „Ahoj, Rick, jebal ťa Eddie. Mama je doma, jebal ťa Eddie?“ Totálne som ju žral. S manželom Charliem, dvakrát takým veľkým ako ona, ktorý svojím hustým tetovaním pripomínal turecký koberec, mali štrnásť synov. Bratia Mastersovci boli smrteľne nebezpeční a bežne lietali v nejakých sračkách. Aj Hillsovci boli bratia, desiati, a patrili medzi dedinských gaunerov. Tí boli pre mňa predĺženou rukou bohyne pomsty. Stále som žil v strachu, že ma zbijú,  a kedykoľvek začali do mňa rýpať, žaloval som to svojim bratancom v nádeji, že si to tie dva klany vybavia medzi sebou. No väčšinou som sa vyhýbal jedným aj druhým.

Už aj v časoch detstva hudba zohrávala v mojom živote dôležitú úlohu. V predtelevíznom období bola dôležitou súčasťou života našej komunity. V sobotu večer sa väčšina dospelých vybrala do Britského legionárskeho klubu, aby si tam pri drinku a cigarete vypočuli miestnych umelcov, trebárs Sida Perrina, skvelého barového speváka so silným hlasom, ktorý spieval v štýle Maria Lanzu a bolo ho počuť až na ulicu, kde sme sedávali my s limonádou a balíčkom slaných zemiakových lupienkov. Ďalším dedinským muzikantom bol Buller Collier, ktorý býval v poslednom dome v našom rade, stával pred domom a hral na ťahacej harmonike. Rád som ho pozoroval, nielen pre zvuk, ktorý vychádzal z toho nástroja, ale páčil sa mi aj jeho ligotavý červeno-čierny povrch.

Najčastejšie som však počúval melódie z klavíra, lebo Rose na ňom rada hrávala. Prvé spomienky na ňu mám, ako hrá na harmóniu, ktoré stávalo v prednej izbe. Až neskôr si zadovážila malý klavír. Zvykla aj spievať, väčšinou evergreeny, napríklad Now Is the Hour od Grace Fieldsovej, I Walk Beside You a Bless This House od Josepha Locka. Ten bol u nás doma veľmi populárny a vlastne to bol prvý spevák, ktorého hlas ma zaujal. Moje rané spevácke pokusy sa konali v našom dome na schodoch vedúcich do spální na poschodí. Zistil som totiž, že v tom priestore je ozvena, tak som tam sedával, vyspevoval, čo mi napadlo, väčšinou ľudové balady, a mal som pocit, akoby môj hlas znel z platne.

Väčší diel muzikálnych génov, ktoré som zrejme podedil, pochádzal od rodiny Mitchellovcov, teda z Rosinej vetvy. Jej otec – môj starý otec Mitchell –, mohutný chlapík, ktorý bol tak trochu pijan a sukničkár, hral okrem harmoniky aj na husliach. Veľa času trávil s miestnym známym pouličným pesničkárom Jackom Townshendom, ktorý sa sprevádzal na gitare, husliach aj na lyžiciach, a spolu hrávali tradičnú muziku. Starý otec, ktorý býval na Newark Lane – od nás to bolo hneď za rohom –, patril medzi dôležité osoby v dedine, a to najmä v čase žatvy, lebo vlastnil prastarý traktor. Bol to trochu čudák a nie ktovieako priateľský človek. Zakaždým, keď sme k nemu so strýkom Adrianom prišli, sedel v kresle a spravidla býval dosť opitý.

Podobne ako v stansfieldskej fabrike, aj uňho doma všetko malo trochu dickensovský šmrnc. Navštevovali sme ho často a práve pohľad naňho, ako hrá na husliach, mi vnukol myšlienku, že by som to mohol skúsiť aj ja. V jeho podaní to vyzeralo celkom prirodzene a ľahko. Rodičia mi niekde zohnali staré husle a zrejme očakávali, že sa na nich naučím hrať len podľa sluchu a z toho, čo odpozorujem. Mal som vtedy sotva desať rokov a chýbala mi trpezlivosť. Na viac ako na škrípanie som sa nezmohol. Vôbec som nepochopil systém, ako ten nástroj funguje – dovtedy som totiž hrával len na flaute –, a rýchlo som s husľami sekol.

Strýko Adrian, mamin brat, ktorý s nami býval celé moje detstvo, bol skvelý chlapík a veľmi ma ovplyvnil. Keďže som vyrastal v presvedčení, že je to môj brat a tak som ho aj bral, a aj keď sa neskôr prevalilo, že v skutočnosti je to môj strýko, správal som sa k nemu rovnako. Bol celý zbláznený do módy a rýchlych áut, postupne vlastnil niekoľko Fordov Cortina, väčšinou v dvoch farbách – broskyňovej alebo krémovej, prípadne nejakej veľmi podobnej –, sedadlá čalúnené kožou alebo umelou leoparďou kožušinou a vnútro ovešané maskotmi. Buď sa okolo áut motal – ladil motor a stále niečo vylepšoval na ich vzhľade –, alebo sa v nich rútil závratnou rýchlosťou a občas nabúral. Okrem toho bol aj ateista a maniak na science fiction, v knižnici mal knihy od Isaaca Asimova a Kurta Vonneguta a stohy ďalšieho skvelého čítania.

Adriana bavili aj vynálezy, no väčšina jeho inovácií sa týkala domácnosti, napríklad vymyslel špeciálny dávkovač na ocot. Od octu bol fakt závislý, dával si ho na všetko, dokonca aj na horčicu. Rose naňho zazerala a nakoniec mu to zarazila. Adrian nelenil a vyrobil si tajný dávkovač octu. Jeho základ tvorila plastová fľaša od čistiaceho prostriedku na riad skrytá pod pazuchou, z ktorej viedla hadička do rukáva. Potom už len stačilo, aby zakrúžil rukou nad tanierom s jedlom, nenápadne pritisol lakeť k telu a z hadičky v rukáve vystrekol ocot.

Adrian bol aj veľmi muzikálny. Hral na ťahacej harmonike a skvele tancoval. Najmä jitterbug a ovládal ho veľmi dobre. Bola radosť dívať sa naňho, lebo mal veľmi dlhé vlasy, na ktoré spotreboval tony pomády. Raz sa mu zošmykli do tváre a celkom mu ju zakryli, až vyzeral ako príšera z morských hlbín. Na gramofóne vo svojej izbe mi prehrával svoje obľúbené džezové skladby, trebárs od Stana Kentona, Dorsey Brothers a Bennyho Goodmana. V tom čase to bolo niečo ako alternatívna hudba a ja som cítil jej silu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Detstvo