The Orange Grove

Copyright © Rosanna Ley, 2021

Translation © Jan Sládek, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-043-5

S láskou Aně a Jamesovi

První kapitola

Holly

Západní Dorset, únor 2018

Holly listovala zkrabacenými a skvrnami pokrytými stránkami matčiny staré kuchařky a najednou to uviděla, vykukovalo to na ni ze zažloutlé obálky. Jako by někdo (její matka?) napůl chtěla recept utajit a napůl si přála, aby ho někdo našel.

Holly vytáhla opatrně křehký list papíru z obálky a špičkami prstů ho v záhybech vyhladila. Původní recept byl ve španělštině a Holly rozeznala jen několik slov. Hned pod ním ale viděla soupis ingrediencí a postup přípravy v angličtině, v obou případech šlo o rukopis, který nepoznávala.

Sevillský pomerančový koláč a mandlemi, četla v nadpise. Pro zvláštní příležitost.

Okamžitě ji napadlo, že jestli tohle není zvláštní příležitost – den mimořádně významné zprávy, kdy rodičům oznámí, co už dlouho plánovala, na čem posledních osmnáct měsíců pracovala, aniž by o tom měli sebemenší tušení – pak neví, co by to mohlo být.

Holly se pustila do anglické verze receptu. Nejdřív pečlivě omyjte a nahrubo nakrájejte sevillské pomeranče. Zvedla hlavu a přelétla k nim pohledem. Ležely v míse na kuchyňské lince a v tlumeném únorovém odpoledním světle zářily jako oranžové lucerny. Na pohled nebyly právě nejkrásnější; ani zdánlivě nepřipomínaly pravidelnou kouli a na povrchu byly hrubé a strupaté. Zato ale oslňovaly až neskutečně živou barvou. Když tyhle hořké sevillské pomeranče poprvé viděla v přepravce v jednom farmářském obchodě u Bridportu, takřka jí to vyrazilo dech.

Teď jeden z pomerančů zvedla a přičichla k jeho tlusté kůře. Bože můj. Sevillské pomeranče jsou příliš trpké, než aby se daly jíst čerstvé – svou výrazně kyselou chutí připomínají citron. Ale jejich vůně… ta Holly vracela do opojného léta.

Možná je naděje, že… Holly se pustila do loupání.

Poprvé matčin starý španělský recept objevila v pubertě. Zatímco ostatní děvčata trávila sobotní odpoledne ve městě s kamarádkami u kávy, vybíráním make-upu nebo nekonečným tlacháním o klucích a o nejnovějších filmech v místním kině… Holly pekla – ovocné koláče, crumble, spousty brownies. Odjakživa jí největší radost dělalo, když vytahovala z trouby plech s čerstvě upečenými sladkostmi.

Nikdy nebyla tak úplně běžný teenager, usmála se sama pro sebe. To, co zažívali ostatní při různých divokých dobrodružstvích, ona zažívala při listování matčinou kuchařkou.

Takřka s lítostí položila pečlivě vydrhnuté pomeranče na krájecí prkénko a rázně do prvního zakrojila. Z dužiny vystříkla trpká šťáva a uvolnila další dávku citrónově svěží vůně.

Poté, co Holly recept našla, s nadšením a obdivem si ho pečlivě prostudovala, ale do pečení koláče se nepustila – nikdy si na to netroufla, když zjistila, jak na zmínku, že by to ráda zkusila, reagovala matka.

Holly naskládala nádherně vonící měsíčky pomerančů k sobě a hřbetem ruky je odsunula k okraji prkénka. Jejich šťáva jí na ruce příjemně napínala kůži.

Nikdy ji nepřekvapovalo, že sevillské pomeranče mají mnoho různých využití, v řadě případů léčivých – jejich vůně a chuť působila při přípravě neskutečně intenzivně a komplexně.

A pak tu byla samozřejmě marmeláda, kterou vyráběla už dlouhé roky. Sevillské pomeranče jsou pro tento účel obecně považovány za vůbec nejlepší, díky vysokému obsahu přírodního pektinu, jenž zajišťuje správné tuhnutí. A Holly si v tomto směru rozhodně nikdy nestěžovala. Při pečení a zavařování se zbavovala únavy i problémů. Výroba marmelády pro ni nebyla práce, spíš činnost, která jí dodávala chuť do života.

Živě si vybavovala, jak ve čtrnácti stála před mámou a celá nadšená jí tím receptem na sevillský pomerančový koláč s mandlemi mávala před obličejem. „Mohla bych to zkusit, mami?“ řekla s prosebným výrazem.

„A co?“ Matka chvíli zírala na kus papíru, který Holly držela v ruce, a pak jí ho takřka vytrhla. „Ani náhodou,“ opáčila rozhodně.

Nikdy předtím návrh na pečení neodmítla.

„Proč ne?“ zakabonila se Holly.

Matka na chvíli zaváhala. „Táta nemá tenhle koláč rád. Není to nijak skvělý recept.“

„Ale já –“

„A navíc ani nemáme sevillské pomeranče.“

„Mohla bych je –“

„Řekla jsem ne.“

Dokonce i ve čtrnácti si uvědomovala, že matka protestuje až příliš rozhodně. Co může být na tom starém receptu tak špatného? Proč z ničeho nic tak prudká reakce? Matčino odmítnutí jen povzbudilo její zvědavost.

Odkud se ten recept vzal? Proč si ho matka tak dlouho schovávala? A proč ho nesmí použít? O žádných máminých španělských přátelích nevěděla. Tak kdo ten recept sepsal, nejdřív španělsky a potom anglicky? Holly se rozhodla, že to musí zjistit.

Nebyla ale hloupá, takže s opatrnou otázkou ohledně Španělska pár dní počkala.

„Samozřejmě že jsem byla ve Španělsku,“ řekla matka nenuceným tónem. Podle Holly možná až příliš. „Byli jsme tam s tátou.“

Že by recept na sevillský pomerančový koláč s mandlemi dostala během tohohle společného výletu? Holly měla pocit, že přímo by se na to ptát neměla.

„A kdy jste tam byli?“ zkusila to oklikou.

Matčin výraz se změnil. „Bože můj, to už si přesně nepamatuju, Holly. Záleží na tom? Myslím, že někdy v osmdesátých letech, rok si už asi nevybavím.“

Působilo to podezřele? Holly to tak nepřipadalo. Většina lidí si takové věci nepamatuje. „A kde přesně jste ve Španělsku byli?“

Matka na okamžik zaváhala. „V Seville.“

Holly nevěděla, jestli se jí to jen nezdá, ale skoro by řekla, že máma při odpovědi bezděky pohledem zalétla ke kuchyňské polici, kde v koutě ležela její stará kuchařka? „Takže…?“

Ale matka jí nedala k dalším otázkám příležitost.

„Už to nechej, Holly. Večeře je skoro hotová a stůl se sám neprostře,“ utnula ji máma a přepnula se do pracovního módu. Holly viděla, jak se mračí, a skoro by řekla, že v koutku matčina oka zahlédla slzu. Dál nemělo smysl naléhat. Matka nikdy nepatřila k nějak přísným rodičům, ale jako učitelka věděla, jak si vynutit respekt.

A právě teď už řekla dost. Tohle téma zjevně považovala za uzavřené.

To bylo před patnácti lety. Teď už Holly dávno žila v Brightonu a v Dorsetu byla na jedné z víkendových návštěv, protože se chtěla vidět s rodinou a protože jí chyběla místa, kde strávila dětství. A kde se pořád ještě mohla věnovat pečení.

Holly vložila nádherně barevné kousky pomeranče do malé pánve a vařečkou vylovila jadérka. Pak přidala vodu, zakryla pánev pokličkou a zapálila plynový hořák. Podle receptu měly pomeranče za třicet minut změknout a tekutina se měla vypařit. Holly měla pocit, jako by jí vzrušením hučelo v hlavě, stejně jako při každém pečení. Které považovala za výsostně tvůrčí činnost. Svého druhu alchymii. Ve své brightonské kanceláři nic podobného nezažívala.

Znovu se podívala na recept. Na zmačkaný list papíru, který ji před řadou let dost možná ponoukl k uskutečnění jejího snu. O to příhodnější jí připadlo, že se do sevillského pomerančového koláče s mandlemi pustila právě tohle odpoledne, když rodiče nebyli doma.

Cítila se provinile, že jim neřekla, co plánuje, co připravuje, ale babička jí radila, aby o tom zatím raději pomlčela, a Holly ji poslechla. A vzhledem k tomu, že rodiče stále žili v místě, kde vyrůstala, zatímco ona v Brightonu, udržet tajemství nebylo nijak těžké. Ale teď se to mělo změnit.

Holly se pustila do rozbíjení vajec a pečlivě přitom oddělovala žloutek od bílku. Ten dávala do mísy, kde ho následně vyšlehala do tuhé pěny s ostře řezanými čepičkami. Postupně přidala moučkový cukr, zbývající cukr rozšlehala se žloutky, a když směs zhoustla, přidala nakrájené pomeranče a drcené mandle. Už teď to vonělo naprosto božsky.

Následně do směsi opatrně vmíchala bílkovou pěnu, nalila ji do vymazané pečicí formy a povrch posypala plátky mandlí. Pohledem na hodinky zjistila, že koláč by měl být hotový, než rodiče dorazí s babičkou na odpolední čaj.

Jenže místo čaje… Holly vytáhla z tašky přes rameno láhev šampaňského, kterou přivezla z Brightonu, a strčila ji do chladničky. Byla si jistá, že babička by souhlasila.

Sevillský pomerančový koláč s mandlemi – pro zvláštní příležitost. Už předem cítila vůni pečených mandlí a těšila se na úžasné spojení cukru a pomerančů, které dodá koláči dokonale hořkosladkou chuť.

A co bude, až se vrátí? Až se vrátí, pokusí se jim vysvětlit, proč se rozhodla pro tak dramatickou životní změnu. Řekne jim – konečně –, jak se jí vedlo v Brightonu a co se rozhodla udělat.

Druhá kapitola

Holly

Brighton, o rok dříve

Začalo to jednoho večera po práci. Holly odcházela z kanceláře hodně pozdě – jako ostatně často – a během dne neměla na jídlo ani pomyšlení. Cestou domů se zastavila v supermarketu a stále měla hlavu plnou pracovních povinností, myslela na e-mail, na který nestihla odpovědět, a v duchu si přehrávala telefonní hovor s jedním z problematických klientů.

Vytáhla jeden z řady vozíků a vyrazila dovnitř. V supermarketu byla spousta světla a taky lidí. Nejistě projela s vozíkem kolem stojanů s novinami a dvou hašteřících se dětí a v části s čerstvou zeleninou si vzala pytlík se zeleninovým salátem.

Na zítřejší oběd, pomyslela si. Na pořádné jídlo mimo kancelář nikdy neměla čas, takže u stolu zhltla salát nebo si v mikrovlnce ohřála polévku.

Vůbec netušila, jak je možné, že ji práce účetní v Brightonu tak dokonale pohltila, že ovládla celý její život a zabírala jí každou hodinu, kterou netrávila v posteli – takže jí z života skoro nic nezbývalo.

A nehledě na to, jak moc se snažila, jak moc byla vyčerpaná, její šéf Russell nevypadal nikdy spokojeně.

Holly zamířila k pultu s lahůdkami. Nedlouho po dovršení dvaceti let odjela ze Západního Dorsetu a nechala se zlákat rušnějším, výrazně zajímavějším a bohémštějším Brightonem, domovem svého přítele Jacka, z něhož se zhruba po roce stal bývalý přítel. Na obou stranách naštěstí bez vážnějších citových škod a v době, kdy si Holly našla nové přátele a dobře placenou práci. Takže spokojeně zůstala v nově adoptovaném městě, i když nevěděla, jestli je to nastálo.

Holly si vybrala pár balených lahůdek, zkontrolovala dobu spotřeby a zastavila se před částí s chlazenými polévkami. V Brightonu se jí líbilo – o víkendech si užívala procházky po čtvrti North Laine, setkání s přáteli, posezení v malých barech, návštěvy obchůdků a výpravy do místního starožitnictví. Oceňovala místní hudební scénu a uměleckou komunitu, kulturní akce a festivaly, a taky měla radost, že žije u moře, což jí připomínalo dětství. Přítele sice neměla, ale přesto se jí v Brightonu žilo dobře.

Až na to, že…

Váhavě přešlapovala před pultem s chlazenými polévkami. Kterou si má vybrat? Proč je takový problém se rozhodnout? Nasucho polkla a olízla si rty. Kéž by nenechala láhev s vodou v autě.

Rajská s červenou paprikou, brokolicová se stiltonským sýrem… Měla jich před sebou spoustu – až příliš široký výběr – a z nějakého zvláštního důvodu si nemohla vybavit, kterou má nejraději.

Cítila se jako omámená, jako by se jedna část její osobnosti vznášela nad nákupním vozíkem a shůry pozorovala svou druhou část pod sebou. A k tomu to světlo – příliš ostré, určitě daleko ostřejší než obvykle. Holly se zhluboka nadechla. Prostě je přepracovaná, nic jiného v tom není; musí si dát oraz, odpočinout si, potřebuje z toho všeho… vypadnout.

Protože něco rozhodně není v pořádku. Pravidelně pracovala přesčas (což ale nebyl zdaleka jen její případ), špatně spala a neustále byla ve stresu. Někdy po dvacítce si na to zvykla jako na běžný stav – podobně jako řada jejích přátel –, a i když chodila pravidelně cvičit a začala i s jógou, místo uvolnění cítila jen další tlak, jako by se snažila jen zapadnout. A pak…

Holly se zatočila hlava. Měla pocit, jako by se jí řada chlazených polévek ztrácela v mlze, takže několikrát usilovně zamrkala. Přišlo to zcela bez varování. Z ničeho nic jí vypnul mozek, nemohla se nadechnout a někde uvnitř se ozval hlasitý tlukot, který mohl přicházet od srdce nebo z hlavy – to nedokázala poznat. Věděla jen, že v žádném případě nemůže zůstat v supermarketu. Musí okamžitě pryč, i když si ještě nestihla nakoupit. Zmocnil se jí strach.

„Podle mě jste měla panickou ataku,“ oznámil jí její lékař, když následující den zašla do zdravotního střediska.

Panická ataka… Stav, kdy člověk může bojovat, nebo utéct. Holly zavřela oči. Jasně si ten okamžik vybavovala, to neodolatelné nutkání prchnout.

Poslouchala lékařovy rady, jak na panickou ataku reagovat, jak ji zvládat a jak jí předcházet. „Zkuste to ze sebe setřást,“ říkal doktor. „Zhluboka dýchejte. Snažte se najít zdroje stresu a opakujte si, že jde jen o stavy úzkosti.“

Jen stavy úzkosti, pomyslela si Holly. Bez mučení přiznala, že je pod tlakem, přepracovaná, vyčerpaná, a doktor se na ni podíval, jako by chtěl říct Kdo není? Což vážně pomohlo.

Později si na internetu našla spojení „panická ataka“ a okamžitě poznala stavy, které zjevně sdílí spousta lidí: nerozhodnost, myšlenkový blok, náhlý, paralyzující strach. Doktor tvrdil, že by to v jejím případě mohl být jen ojedinělý incident, zejména pokud se jí podaří omezit stres z práce, ale Holly to stejně přivedlo k myšlence, jestli chce, aby takhle vypadal celý její život.

Hned následující pátek večer vyrazila na víkend zpátky do Dorsetu. Bylo to koncem léta a okolní kopce, za běžných okolností zelené, byly v důsledku nedostatku vláhy nezvykle šedé a vyprahlé. Když přejížděla po hřebenu mezi Dorchesterem a Bridportem, rozhlédla se po důvěrně známé krajině – s loukami plnými pasoucích se ovcí, kamennými domy s dřevěnými stodolami a modrošedou hladinou moře, která se v dálce třpytila jako průzračný měsíční kámen –, a poprvé po neskutečně dlouhé době cítila, jak se jí zmocňuje nečekaný klid.

Během víkendu navštívila pár starých přátel – Will a Susie pořád bydleli ve vesnici kousek za městem a vydělávali si částečně Willovým uměním a sochami a částečně Susiiným obchodováním se starožitným nábytkem, zatímco Jess žila stále ještě s rodiči a pracovala v plážové kavárně v Burtonu. Holly strávila hodně času taky s rodinou a cítila se tak spokojeně a normálně, až málem zapomněla, co se jí přihodilo před pár dny.

Její táta Felix pořád ještě pracoval jako vedoucí v zahradním centru, kde strávil velkou část svého profesního života. Nejraději se hrabal v hlíně a dohlížel, jak všechno roste, takže Holly měla podezření, že ještě šťastnější by byl, kdyby ho nepovýšili. Matka Ella měla jako vždy plné ruce práce. Pracovala jako učitelka na místní základce, a když zrovna neučila nebo neznámkovala úkoly, vysedávala na schůzkách a připravovala se na hodiny – takže v tomhle směru nebylo doma nic nového.

A Hollyina babička Ingrid… Otcova nezdolná matka byla odjakživa neodmyslitelnou součástí Hollyina života, ale tentokrát působila nějak měkčeji, uvolněněji a možná taky vnímavěji.

„Připadáš mi unavená, zlato,“ řekla, když se Holly posadila v jejím staromódním obývacím pokoji se spoustou porcelánových psíků, pastýřek a kýčovitých džbánků, jehož lehce zatuchlá levandulová vůně neodmyslitelně patřila i k samotné babičce.

Na nejlepších židlích měla babička potahy, které chránily látku před opotřebením a vyblednutím, a područky kryly před stejnými škodami dečky. Stěny pokoje měly ledově modrou barvu a na podlaze ležel koberec, jehož vzor Hollyin otec popisoval jako „rozstřelená vejce“. Celkově ale místnost působila uklidňujícím dojmem. Stejně jako celý dům, který se od padesátých let minulého století prakticky nezměnil. Holly měla pocit, že se jí u babičky snadněji dýchá.

Dobře věděla, že předstírat by bylo zbytečné – babička měla oči jako ostříž a každou přetvářku dokázala prohlédnout. A navíc bylo příjemné zbavit se nuceného úsměvu, kterým nalhávala svému okolí, že je v pohodě. „Taky jsem,“ přikývla, „jsem vážně unavená.“

Zato babička jenom zářila. Přes svých pětaosmdesát let a řadu životních ztrát působila mladistvě a její pohled byl stejně rozhodný a pevný jako vždy.

„Řekla bych, že si toho nejspíš moc nakládáš,“ řekla babička a naklonila hlavu lehce na stranu. Její jemné vlasy měly sněhově bílou barvu, ale stále je nosila nakrátko zastřižené a pečlivě upravené; vždycky patřila k lidem, kteří na sebe ve všech směrech dbají.

Holly věděla, že matka měla s babičkou v minulosti řadu sporů, ale sama se v její přítomnosti vždycky cítila v bezpečí, i když současně ji plně respektovala. Nejspíš to bylo odstupem celé generace a vědomím, že má její bezpodmínečnou lásku. „V práci je pořád spousta stresu,“ připustila.

„To není dobře.“

„Já vím, babi.“

A pak to šlo samo od sebe – vyprávěla o nekonečné záplavě e-mailů, na které nestíhá odpovídat, o věčných dotazech a stížnostech klientů, o napjatých vztazích s kolegy, neustálém tlaku, dlouhé pracovní době… O panické atace se ale nezmínila, protože nechtěla babičku zbytečně vyděsit.

I když v duchu tušila, že právě ataka byla hlavní důvod, proč se rozhodla na víkend vrátit domů.

„Tak proč tam zůstáváš, jestli je to vážně tak strašné, zlatíčko?“ zeptala se babička a hlasitě při tom mlaskla. „Proč neděláš raději něco jiného?“

„To nevím.“ V babiččině podání to znělo jednoduše. Jenže Holly tu práci potřebovala, aby mohla platit za svůj brightonský byt a aby si udržela životní styl, který si ve městě užívala. Jenže užívala si ho skutečně? Ve skutečnosti si připadala jako křeček v kole. „A co jiného bych měla dělat?“ zeptala se napůl sama sebe.

„Nejde spíš o to, drahoušku,“ opáčila babička, „co bys chtěla dělat?“

Po návratu do Brightonu si Holly tenhle rozhovor opakovaně přehrávala. Co bych skutečně chtěla dělat? Odjakživa moc ráda pekla. A moc jí to chybělo. Občas něco upekla v neděli po příchodu z tělocvičny a před přípravou na další pracovní den. Ale pokaždé se špatným pocitem z promarněného času, který jí celý zážitek zkazil. A jak by se člověk mohl uživit pečením koláčům a výrobou marmelád? Copak je možné, aby to bylo víc než koníček?

Takže, co jiného by mohla dělat? Z práce, aspoň prozatím, prostě odejít nemůže. Ale něco změnit mohla. Pomalu, postupně začala používat různé postupy, jak zvládat stres, v řadě případů vyčtené z různých internetových stránek, které sledovala. Snažila se být milá na kolegyni, která jí v práci dávala zabrat – bez ohledu na to, jak moc se na ni mračila. Každou půlhodinu se zvedla od počítače – třeba jen aby si zašla na záchod – a snažila se soustředit vždy jen na jeden úkol, místo aby v jednom kuse procházela nové e-maily. Přinutila se postavit Russellovi ohledně práce, kterou je schopná zvládnout, a s překvapením zjistila, že na její sebevědomě asertivní přístup reaguje daleko vstřícněji než kdykoli předtím.

Jednou denně začala meditovat a omezila čas, který dříve věnovala sociálním sítím. A jakmile se začala cítit o něco silnější, zatnula zuby a zapsala se do obchodního kurzu. Což byl babiččin nápad. „Nikdy není pozdě rozšířit si kvalifikaci, Holly,“ povzbuzovala ji. „Udělat něco, co ti nabídne nové možnosti.“

Nové možnosti… Nic z toho nebylo snadné, ale Holly si uvědomovala, že změny se začínají projevovat. Během následujících měsíců po prvním pozdně letním rozhovoru v babiččině obývacím pokoji si spolu často telefonovaly. Holly se rozhodla pro radikální změnu, ale přijít na to, co přesně má udělat, jí trvalo daleko déle.

A taky za babičkou jezdila. Stavila se za ní při každé návštěvě v Dorsetu a společně probíraly různé možnosti. Holly cítila, že babičce se její role vnuččiny důvěrnice líbí, a sama si užívala její rozhodnost a zarputilost, s jakou přistupovala ke každému problému.

A postupně se s babiččinou pomocí začal rodit plán. Holly se konečně rozhodla, že udělá další krok.

„Rodičům o tom ale prozatím neřekneme,“ řekla babička. „Ještě ne. Přece nechceme, aby se nám do toho pletli a nakonec všechno zkazili, že?“ Dodala a spiklenecky se na Holly usmála.

„To asi ne, babi.“

Teď ale dozrál čas, aby vyšla s pravdou ven a všechno rodičům řekla. Netušila, jak asi budou reagovat, ale brzy to určitě zjistí.

Třetí kapitola

Ella

Západní Dorset, únor 2018

Ella otevřela zadní dveře a vešla do kuchyně, kde ji takřka okamžitě do nosu praštila důvěrně známá vůně pečeného koláče.

Zhluboka se nadechla. „Páni, Holly, voní to vážně skvěle! Co to –?“ Ella se uprostřed věty zastavila. Ta vůně byla vážně božská – a nepřipomínala jí jenom marmeládu, kterou Holly tak často vařila v jejich kuchyni. Bylo toho daleko víc. Cítila výraznou vůni pomerančových květů, z které se jí točila hlava. Ella se rukou opřela o kuchyňskou linku. Bylo to tak dávno. A přesto…

„Říkala jsem si, že ti nebude vadit, když to přece jen zkusím, jen pro jednou,“ řekla Holly rozechvělým hlasem.

Ella cítila, jak jí zrychluje tlukot srdce. „O čem to mluvíš, Holly?“ Ach ano, ráno si všimla mísy se strupatými, nepravidelnými pomeranči, ale nevěnovala tomu pozornost. Říkala si, že Holly se chytá vařit marmeládu. Jako obvykle. Ale tohle… tohle je něco úplně jiného.

„Pěkně krůček po krůčku, mami.“ Za Ellou se z ničeho nic objevil Felix a vedl do kuchyně svoji maminku.

Ella ustoupila stranou. Ingrid se v posledních dnech neobešla bez hole a dlouho na nohou nevydržela.

„Ahoj, drahoušku,“ obrátila se Ingrid k vnučce a v jejím hlase bylo něco…

„Čau, babi,“ pozdravila Holly a udělala pár kroků, aby babičku objala.

„Co to pečeš, Holly?“ zeptala se Ella znovu. Záměrně nenuceným tónem. Přestože si nemohla nevšimnout výrazně sladké, bohaté ořechové vůně, ve které poznávala kromě pomerančů taky mandle. Tohle by Holly přece neudělala.

Jenže dceřin výraz mluvil za vše. „Moc se omlouvám, mami, vím, žes nechtěla, abych tenhle koláč pekla.“

Tak proč ses do něj pustila? „Nic se neděje.“ Bylo to strašně dávno, takže by se přes to asi měla konečně přenést. Nehledě na to, že už teď cítila, co s ní tahle vůně dělá.

Ella shodila kabátek z ramen a pověsila ho na háček u dveří.

„Čaj pro všechny?“ zeptala se, jako by se nic nedělo. Nesmí na sobě nechat znát, jak moc se jí to dotýká. Naštěstí po dlouhých letech předstírání je v tomhle směru vážně dobrá.

Ella se rozhlédla kolem sebe. Felixova matka se usmívala a oči jí zářily, jako by… jako by věděla něco, co Ella neví. A současně zachytila spiklenecký pohled, který si Ingrid vyměnila s její dcerou. V poslední době působily jako dvě zlodějky. Co asi tak můžou mít za lubem?

„Bezva nápad, hned ho udělám,“ ozval se Felix nadšeně. „Hm. Co že jsi to pro nás upekla, zlato?“ Jako obvykle mu unikal podtext, neměl ani ponětí, o co jde. Tedy ne že by Ella na tom byla o moc líp.

Prozatím vyčkávala.

„Mámin sevillský pomerančový koláč s mandlemi,“ oznámila Holly a nejistě se podívala na Ellu. „Chtěla jsem připravit něco speciálního. Pro zvláštní příležitost.“

„Přesně k tomu se hodí,“ přikývla Ingrid souhlasně.

„Pro zvláštní příležitost?“ zeptal se Felix s povytaženým obočím směrem k Elle. „Tušíš, o čem to mluví, drahá?“

Takže se nemýlila. Místo odpovědi jen pokrčila rameny. Sama by ten koláč samozřejmě nikdy nedělala – protože nechtěla spouštět padací most, po kterém by se mohla vrátit spousta vzpomínek.

Nejspíš si ten recept neměla vůbec schovávat. Jenže jí toho zůstalo tak málo a tolik pro ni znamená. Pokaždé, když při listování starou kuchařkou narazila na tuhle malou obálku, když opatrně vytáhla starý španělský recept a znovu si prošla seznam ingrediencí, vždy jí to vyloudilo úsměv na tváři a někdy jí do očí vhrkly slzy. Vzpomínky na pomerančový koláč s mandlemi a na Sevillu pro ni byly pořád nesmírně emotivní. Ale někdy je prostě dobré, když člověk nezapomíná.

Felix si nadšeně promnul ruce, přesně, jak to dělával. „Někdo má narozeniny?“ zeptal se a tlumeně se uchichtl.

„Vezmu ti kabát, mami.“ Felix pomohl matce z kabátu, usadil ji do křesla a z boku o ně opřel její hůl. „Hodláš se s námi podělit o své tajemství, zlato?“ obrátil se k Holly s hlasitým smíchem bez sebemenší stopy podráždění. Felix nepatřil k lidem, kteří by na druhé tlačili.

Tajemství. Ella si uvědomila, že stojí se zatajeným dechem. O co tu vlastně jde? A proč má z toho tak nepříjemný pocit? Něco se určitě chystá. Rychle přesunula pozornost k hrnkům a podšálkům. Z dlouholeté zkušenosti věděla, že nejlepší lék na nervozitu – lepší, než by si chtěla připustit – je trocha rozptýlení.

„Hodlám.“ Holly vypnula ramena a podívala se na Ellu a potom znovu na Felixe. „Mami, tati, ráda bych vám něco řekla.“

„Tak do toho, zlato.“ Felix znovu zalétl pohledem k Elle. Která stejně jako předtím pokrčila rameny.

Felix se usmál a Elle stačil jediný pohled do jeho šedých očí, aby pochopila, že se připravuje na oznámení ohledně dceřina přítele. Nejspíš čeká, že uslyší o zásnubách s nějakým neznámým mužem. Ella moc dobře věděla, co se mu honí v hlavě. Viděla mu do ní tak dobře, až jí to občas dělalo starosti. Byli spolu třicet šest let a Ella netušila, jestli ho někdy napadlo přemýšlet, na co asi tak myslí ona? Nejspíš ne.

„Takže…“ začala Holly.

Ella se na ni pronikavě zadívala. V tomhle žádný mladík nebude. Protože zrovna včera se jí dcera svěřila, že právě teď s nikým nechodí.

Naposledy byla na rande s klukem jménem Liam, s kterým se seznámila v tělocvičně a který ji po dvou sklenkách začal nudit, takže se omluvila a rychle z baru odešla. O některých věcech se s Holly bavily.

Holly si odkašlala. Působila nervózně. Ella by ji moc ráda uklidnila, ale současně se chtěla dozvědět, co jim hodlá říct.

Felix zamyšleně krabatil čelo. Ellu napadlo, že teď už má dost možná podezření, že jejich dcera je těhotná. Ale o to taky určitě nešlo. Holly byla celý víkend nezvykle tichá a Ella si nemohla nevšimnout její nervozity, což byl ostatně hlavní důvod, proč se jí zeptala, jestli s někým novým nechodí. Co jiného by za tím mohlo být? Nová práce? Povýšení?

Ella se podívala na Felixe a rychle zakroutila hlavou. Bohužel o zlomek vteřiny pozdě.

„Doufám, že nečekáš…?“ zeptal se Felix a ještě víc se zamračil.

„No, tati!“ ohradila se Holly s dotčeným pohledem.

Ingrid hlasitě mlaskla. „Existují i jiné novinky, Felixi,“ řekla káravě.

V tom Ella se svou tchyní pro jednou naprosto souhlasila.

Chtěla říct Asi jde o práci, viď, drahoušku?, ale z vůně sevillského pomerančového koláče s mandlemi se jí zvláštně stáhlo hrdlo a nevyšel z ní ani zvuk.

„Chci říct, že jsem dospěla k jistému rozhodnutí. Chtěla bych v životě zkusit něco jiného.“ Holly se otočila ke kuchyňské lince a z formy s květinovým vzorem vytáhla koláč; Ella si všimla, že ho položila na jeden z jejích slavnostnějších talířů. Holly ho zvedla před sebe, jako by jim nabízela oběť.

Ella se musela usmát. Vypadal stejně jako sevillský pomerančový koláč s mandlemi z doby před mnoha lety, jen s tím rozdílem, že ten druhý byl daleko pečlivěji dozdobený moučkovým cukrem.

Rychle se přenesla ze vzpomínek zpátky do přítomnosti. „A co bys chtěla dělat, zlato?“ zeptala se snaživě povzbudivým tónem. Věděla, že v poslední době toho bylo na Holly moc, přestože se jí dcera nesvěřovala ani zdaleka tolik, jak by si přála. „Dávají ti v práci zabrat?“

„V práci jsem dala výpověď,“ řekla Holly. „A ano, dávali mi zabrat.“

„No páni,“ poznamenal Felix a postavil konvici na sporák. „A už jsi vymyslela, co budeš dělat dál, zlato?“

„Po pravdě…“

Ella zaznamenala další pohled mezi dcerou a tchyní. Snažila se to brát s nadhledem, ale stejně nechápala, jak to, že Ingrid ví něco, co ona ne? Ella odjakživa patřila k zaneprázdněným matkám – vždycky jí velmi záleželo na kariéře. Učení milovala, i když jí bralo tolik času, ale špatná matka nikdy nebyla. Nebo byla? Je možné, že dceři dostatečně nenaslouchala? Měla toho tolik, že za ní Holly nemohla chodit se svými trápeními a problémy? Ella si zastrčila pramen vlasů z tváře za ucho. V kuchyni bylo příjemně teplo – napadlo ji, že určitě díky rozpálené troubě. Tak teplo, až se jí z toho trochu točila hlava.

„Hodlám si založit vlastní podnik.“ Holly přelétla po obou rodičích pohledem. Zjevně netušila, jakou má čekat reakci.

„Svůj vlastní obchod?“ zopakoval Felix ozvěnou.

Ella na dceru párkrát zamrkala. „Jen tak?“ Kdy se, proboha, tak najednou rozhodla?

Holly vypadala, jako by trochu vypnula ramena. „Vím, že je to riziko. Ale hodně jsem o tom přemýšlela. A po pravdě jsem se rozhodla už před nějakou dobou.“

„A ani slovem ses nám o tom nezmínila,“ zamručela Ella. Bylo jí jasné, že její tchyně o tom na rozdíl od ní věděla.

„Nic jsem vám neřekla, protože jsem nechtěla, abyste mi to ty nebo táta vymlouvali.“ Holly ze sebe chrlila slova, jako by někam spěchala.

„A taky byste měli vědět, že jsem si udělala obchodní kurz –“

„Obchodní kurz?“ Jak to, že ani o tom Ella nic nevěděla? Nejspíš stejně jako Felix, přemýšlela v duchu – který působil skoro pobaveně.

Holly sklonila pohled k zemi. „Jak jsem řekla, prostě jsem se bála, abych to neuspěchala. A taky jsem netušila, jestli z toho něco bude. Takže…“

Voda na plotně začala divoce bublat. „A o jaký podnik by mělo jít, zlato?“ Felix vhodil do konvice čtyři sáčky s čajem – vždycky jich používal zbytečně moc – a zalil je vařící vodou.

„Ráda bych si otevřela obchod.“ Holly konečně položila sevillský pomerančový koláč s mandlemi na linku.

Ella se na něj snažila nedívat. „Jaký obchod?“ zeptala se.

„Pomerančový.“

Ella na dceru vytřeštila oči, jako by jí chtěla nakouknout do hlavy. „Pomerančový obchod?“ Co ji to proboha napadlo?

„S výrobky z pomerančů.“ Holly se nadechla. „Jako název jsem vybrala Hořký pomeranč. Budu vyrábět marmeládu a prodávat toaletní potřeby a kosmetiku – všechno z pomerančů. A taky budu dovážet pomerančové víno, pomerančový likér, svíčky. Nevěřili byste, kolik věcí se z pomerančů vyrábí.“

Ella to ve skutečnosti věděla. „Kde? Kde si hodláš ten obchod otevřít?“

„V Bridportu.“

„Aha.“ Takže bude mít dceru kousek od sebe. Na Ellině tváři se objevil úsměv. Poslední informace ji potěšila. Spolu s Felixem ji vychovávali tak, aby z ní byla nezávislá dívka, která se nebude bát vylétnout z hnízda, ale to neznamená, že ji Ella nepostrádala, že často nepřemýšlela, jak moc by se její život změnil, kdyby Holly bydlela někde poblíž.

„Zdá se, že to máš všechno promyšlené, zlato.“ Felix vypadal taky spokojeně, i když starostlivá vráska nad obočím mu z čela tak úplně nezmizela. Zcela pochopitelně. Jejich dcera se rozhodla vzdát slibné kariéry a víc než solidního platu a opustit město plné příležitostí. A kvůli čemu? I když současně je pravda, že příležitosti nechybí ani tady, zejména pokud jde o něco neobvyklého, řemeslného, trochu…

Takže pomeranče, řekla si Ella v duchu a zakroutila hlavou.

„Udělala jsem si podrobný průzkum trhu,“ řekla Holly, „a vážně myslím, že by to mohlo vyjít. A navíc by mě to bavilo. Mohla bych něco vymýšlet, byla bych vlastním pánem a k tomu bych byla v Dorsetu, jen kousek od vás.“

„Jen do toho, děvče!“ povzbudila ji Ingrid a nadšeně kývla hlavou.

„Tak to bychom měli!“ Felix znovu přeskládal hrnky na podnose. Bezpochyby se mu ulevilo, že jejich dcera není těhotná ani zasnoubená s člověkem, se kterým se nikdy nesetkali.

Zato Ella se nedokázala ani pohnout. Pořád ještě to všechno zpracovávala. Holly si založí pomerančový obchod. Vrátí se zpátky do Bridportu. A k tomu ta vůně sevillského pomerančového koláče s mandlemi, která v ní vyvolává tolik smíšených vzpomínek, že neví, co si s nimi počít.

„Jenže… kde na to chceš vzít peníze, zlato?“ ozval se Felix a zadíval se na Ellu. „My s mámou moc našetřeno nemáme.“

„Já vím, tati.“

„A tu výpověď jsi už oficiálně podala?“ pokračoval Felix s lehkým povzdechem. „Rozhodně ti nechci kazit radost a samozřejmě by se nám s mámou líbilo, kdyby ses přestěhovala zpátky za námi, ale stejně se musím zeptat, jestli sis to dobře rozmyslela.“

Ingrid si hlasitě odkašlala. Všichni zalétli pohledem k židli, kde seděla s mladicky vypnutými zády. „Tady bych mohla pomoct já,“ ohlásila.

Ella se upřeně zadívala na tchyni. Samozřejmě že Ingrid dceru povzbuzovala, zejména když jí došlo, že by tím snaše mohla přidělat starosti. Možná je to od ní trochu nespravedlivé, jenže… Ella si vybavila spoustu případů, kdy se jí Ingrid pletla do manželství a do života. Někdy kvůli Felixovi – což je koneckonců její syn –, ale jindy jen proto, aby prosadila vlastní vůli.

A teď Holly… Která je pořád tak mladá a má celý život před sebou. Ella doufala, že dcera si dokáže našetřit něco peněz jako zálohu na byt nebo dům, aby měla s jejich pomocí nějakou jistotu, věřila, že by v práci mohla povýšit, že by…

Felix se podíval z matky na dceru. „Jak to myslíš, mami?“ zeptal se klidným tónem.

„Hodlám ten projekt financovat,“ ohlásila Ingrid s hrdostí. „Jako tichý společník.“

„Cože?“ zeptala se Ella zaraženě. „Aniž by ses s námi poradila?“

„Moc se omlouvám, mami. Vím, že jsem vám o tom měla předem říct.“

Holly se jí se svým plánem nesvěřila. Což vážně bolí. „Vím, žes to v práci neměla v poslední době lehké, zlato –“ začala.

„Těžší, než si myslíš,“ vyhrkla Holly.

„Jenže…“ Elle by se líbilo mít dceru zpátky v Dorsetu. Jde jen o to, že by neměla zahazovat příležitosti, které se jí nabízejí. Koneckonců je přece její matka, takže si musí dělat starosti.

„Už jsem říkala, že jsem si to všechno promyslela. Udělala jsem si kurz, kde nás učili, jak založit vlastní podnik, a hodně času jsem věnovala průzkumu. Což už jsem taky říkala.“ Dcera působila čím dál vzdorovitěji a Ella si nerada uvědomovala, jak je na ni hrdá. Věřila, že by na tom mohla mít svůj podíl – protože byly doby, kdy se i ona musela rozhodovat sama za sebe.

„V pořádku. Nepochybuju, žes to všechno udělala. A omlouvám se. Jde jen o to…“ – na chvíli zaváhala – „žes nás překvapila, to je vše.“ Ella se otočila k Felixovi, aby její slova potvrdil.

„Byl to šok,“ přikývl otec. „Ale oba pro tebe chceme jen to nejlepší, zlato.“

„Já vím.“ Holly se zhluboka nadechla. „Už jsem našla pár dodavatelů, jejichž výrobky bych ráda prodávala,“ řekla a přelétla všechny v kuchyni pohledem. „A teď se objevily i vhodné prostory pro obchod.“

Ingrid zatleskala svýma vrásčitýma rukama. „To jsou skvělé zprávy.“

„Páni,“ zopakoval Felix.

„Nechtěla jsem tě se svými problémy zatěžovat, mami.“ Holly najednou mluvila jen k Elle. „Máš toho tolik. A vím, jak si o mě děláš starosti. Nejdřív jsem chtěla všechno promyslet a teprve pak ti o tom říct.“

V Hollyiných očích se z ničeho nic objevily slzy.

Ella udělala krok směrem k dceři. Možná je to vážně její velká příležitost. Z vlastní zkušenosti dobře věděla, že pokud člověk vidí cestu ke štěstí, nikdy by ji neměl minout. „A kde vlastně hodláš bydlet?“ zeptala se s úsměvem a nadějí, že odpověď už předem zná.

„Tady?“ špitla Holly sotva slyšitelně. „Jen na chvíli – než se postavím na vlastní nohy.“

Ella přikývla. Pevně Holly objala a na tváři ucítila lehký dotek dceřiných vlasů. „To je skvělé,“ zašeptala. Protože přesně tak to cítila.

Felix se při nalévání čaje taky spokojeně usmíval. „Každopádně je to vážně pěkné překvápko.“

„Na čaj zapomeň, tati.“ Holly vyklouzla z Ellina objetí, otevřela chladničku, vytáhla láhev šampaňského a slavnostně ji zvedla nad hlavu. „Tohle se na oslavu hodí daleko líp.“

Všichni se pobaveně zasmáli.

„Ale nejdřív mi, mami“ – dodala Holly náhle vážným tónem – „musíš na něco odpovědět.“

Ella znejistěla. Sama toho má až nad hlavu, ale samozřejmě dceři při rozjíždění podniku pomůže, co bude moct. Stejně jako každá matka. Byla na svou dceru hrdá. A čím dál nadšenější. Tak moc, že takřka zapomněla na vtíravou vůni sevillského pomerančového koláče s mandlemi. Bylo to přece už tak dávno, zopakovala si v duchu. A s tím, co se děje teď, to nemělo vůbec nic společného.

„Na co, zlato?“ zeptala se a natáhla se k zasklené polici kredence pro slavnostní sklenky na sekt – které dostali jako svatební dar a které šetřila jen na výjimečné příležitosti.

„S některými výrobci se potřebuji setkat osobně, což znamená, že nějakou dobu budu na cestách. Mám nachystaný seznam a s některými jsem už připravila smlouvu.“

„To zní zajímavě. A dál?“ zeptala se Ella se sklenkou na šampaňské v ruce.

„Říkala jsem si, jestli bys nejela se mnou.“

„Vážně?“ Ella se celá rozzářila.

„Vážně.“ Holly jí vrátila stejně šťastný úsměv.

„Po pravdě ale nemám tušení, jak bych ti mohla být k užitku,“ namítla Ella pochybovačně. „Se zakládáním vlastního podniku nemám vůbec žádné zkušenosti, zlato.“ Ella naskládala sklenky na podnos a zamířila k Holly.

„Nic takového od tebe nechci, mami,“ řekla Holly a začala kroutit drátkem na hrdle šampaňského. Ella viděla, jak se na vychlazené láhvi srážejí drobné kapičky vody.

„Potřebuju tě jako doprovod a morální oporu.“

„Hm, v tom případě…“ Ellu začínala nová situace skutečně těšit.

„Říkala jsem si, že bychom mohly vyrazit o Velikonocích,“ pokračovala Holly a znovu pootočila drátěným očkem.

„Takže jen na pár dní?“ Ella si nemohla pomoct. Musela myslet na přípravu na hodiny, která se sama neudělá, a na spoustu další práce, které měla v poslední době až nad hlavu. A co Felix? „Nerada bych tu tátu nechávala dlouho samotného.“ Přestože Felix se o sebe dokáže dokonale postarat i bez ní.

„Nemluv hlouposti,“ namítl Felix, zatímco rozdával talíře. „Klidně jeď. Na tak dlouho, jak bude potřeba.“

„Myslíš, že bys mohla odjet na dva týdny, než se budeš muset vrátit do práce? Myslím po Velikonocích. Co jsem slyšela, tak na jaře je tam nádherně,“ řekla Holly se zasněným pohledem a pustila se do uvolňování zátky.

Ella začala rychle v duchu počítat. Data měla jako vždycky v hlavě. „Tak tak, ale ano,“ přikývla. „A kam pojedeme?“ zeptala se a ucítila, jak ji zaplavuje příjemná vlna vzrušení. Co může být lepšího než výlet s dcerou? No, nebude to tak úplně výlet, ale… Ella se natáhla a položila tácek se sklenkami na linku.

„Do Sevilly.“

Všechny čtyři sklenky se s hlasitým řinkotem roztříštily o podlahu. Ella zůstala jako opařená a jen němě zírala na stovky maličkých střepů.

Všichni zaraženě mlčeli.

„Ello?“ ozval se konečně Felix.

Ella slyšela, jak za ní Ingrid pohoršeně mlaskla jazykem. „Moc se omlouvám.“ Nechápala, jak může být tak nešikovná. I když současně věděla, že jen nešikovnost za rozbitými sklenicemi není. „Do Sevilly?“

„Protože odtamtud pochází většina věcí, které bych chtěla prodávat,“ vysvětlila Holly a trochu zneklidněným pohledem přelétla střepy na kuchyňské podlaze. „Jen v samotné Seville roste přes třicet tisíc pomerančovníků. Přesně proto jsem taky upekla ten koláč. Protože potřebuju do Sevilly. A chci, abys tam jela se mnou.“

Čtvrtá kapitola

Ella

Západní Dorset, únor 2018

„Tak a je to!“ Ingrid znovu hlasitě mlaskla a přidala svůj obvyklý vzdech. Ella měla pocit, jako by ten zvuk poslouchala už od svatby.

Sklonila hlavu a zadívala se na rozbité sklenky; střepy se na kuchyňské podlaze třpytily jako kousky stříbra a ve vzduchu pořád visela vůně sevillského pomerančového koláče s mandlemi. „Moc se omlouvám,“ zopakovala. „Jsem hrozně nešikovná,“ dodala a zvedla oči k Felixovi, který si ji pátravě prohlížel. „Jsi v pořádku, Ello?“ zeptal se vlídným tónem.

„Proč by nebyla?“ poznamenala Ingrid kousavě. „Zato o těchhle sklenkách na sekt to bohužel říct nemůžeme,“ dodala se smíchem.

„Vážně se omlouvám,“ řekla Ella už potřetí. Protože po pravdě bylo za co. „A ano,“ obrátila se k Felixovi. „Nic se neděje. Ten tác mi prostě jen vyklouzl z rukou.“

Holly na matku upřeně zírala a trochu se při tom mračila, jako by se trápila nad jedním z těch složitých zlomků, které jí dávaly při hodinách matematiky pokaždé tak zabrat. Ella jí s matematikou naštěstí vždycky pomáhala. Naučila ji bojovat s dyskalkulií, vysvětlila jí, že jde jen o jiný druh jazyka, a ukázala jí řadu užitečných triků. A totéž dělala i se svými žáky, kterým často dokázala pomoct stejně jako jí.

Holly se kousla do rtu. „Něco tě rozhodilo, mami?“ špitla šeptem. Jako by věděla – nebo uhodla –, proč máma pustila tác na zem. Ella se za svou dramatickou reakci trochu styděla. Takhle neopatrná obvykle nebyla a tyhle sklenky přežily celých třicet pět let bez jediného šrámu. Cítila se vážně hrozně. Znovu zalétla pohledem k Felixovi. Právě rozbila společný svatební dar a připadala si skoro jako zločinec. Třicet pět let je hodně dlouhá doba.

Felix lehce zakroutil hlavou a Ella doufala, že tím chce naznačit, že o nic nejde. Později ji nejspíš utěší, že to byly jen skleničky a nikdo přece neumřel.

„Všichni zůstaňte, kde jste,“ řekl Felix a rázným pohybem zvednul ruku. „Tohle je práce pro Henryho,“ ohlásil, načež otevřel dveře do komory, vytáhl vysavač s nalepenýma očima a rozesmátou pusou, sundal kartáč a nasadil místo něj vhodnější hubici.

„Nejdřív by se mělo co nejvíc střepů namést na lopatku,“ poradila Ingrid a podívala se na Ellu, jako by čekala odpověď.

Jenže Ella pořád stála jako solný sloup a zírala na střepy u nohou.

„Dobrý nápad,“ řekl Felix a pustil se s lopatkou do zametání.

Holly opatrně vyrazila k matce a cestou dávala pozor, aby nešlápla na některý z velkých střepů. „Ty se zlobíš? Myslíš, že jsem se špatně rozhodla? Jestli ano, tak mi to řekni.“

„Naopak, rozhodla ses moc dobře,“ ozvala se Ingrid.

Felix zvedl hlavu od zametání. S klidným, ale trochu starostlivým výrazem.

„Ne, samozřejmě že se nezlobím.“ Ella by tenhle hovor raději vedla s dcerou o samotě, a ne s tchyní za zády. „Byla to jenom moje nešikovnost,“ řekla a současně zachytila Ingridin hodně zvláštní pohled.

„Takže si nemyslíš, že jsem se úplně zbláznila – když jsem odešla z práce a rozhodla se otevřít vlastní obchod?“ zeptala se Holly s nejistým výrazem.

„To ani náhodou,“ přidala se Ingrid.

Felix znovu zvedl hlavu od lopatky, ale nic neřekl.

„Nemyslím. Měla bys dělat, co tě skutečně baví.“ Dcera byla pořád ještě hodně mladá. I když Ella už byla v jejím věku vdaná matka. „Hlavně chci, abys byla šťastná.“

„To chceme oba,“ řekl ozvěnou Felix z dřepu na podlaze.

„Já vím.“ Holly věnovala otci úsměv a Elle stiskla paži.

Ella si všimla dalšího tchynina pohledu. Stejně pátravě nepříjemného jako předtím. „Jen bych si přála, aby ses nejdřív svěřila mně a tátovi, o nic jiného nejde.“

„Někdy se snadněji svěřuje prarodičům,“ přispěchala Ingrid na pomoc. „Protože rodiče někdy nemají na své děti čas,“ dodala a mile se na Felixe usmála, jako by se ho tahle výtka netýkala – protože Felix je koneckonců muž, jehož úkolem je pracovat a nosit domů peníze a ne řešit rodinné problémy.

„To ale není můj případ.“ Nebo je? Možná že občas je příliš zaneprázdněná. Přípravy do školy zaberou hodně času a někdy taky musí známkovat úkoly. Učení v poslední době zahrnuje z nějakého důvodu čím dál víc papírování.

„V tom to není,“ ujistila ji Holly. „Už jsem říkala, že jsem vám jenom nechtěla přidělávat starosti.“

Že by Ingrid dceři poradila, aby rodičům nic neříkala? Mohla za tím být tchyně?

„Spíš jde o to, co tě tak rozrušilo, Ello, že jsi pustila sklenice na zem,“ vpadla Ingrid do Elliných úvah. Její hlas zněl podezíravě, i když důvod samozřejmě nemohla znát.

Ella zalétla pohledem ke koláči. „Nic… nejspíš jsem měla trochu mastné prsty.“ Takže vážně Sevilla, prolétlo jí hlavou. Tahle vyhlídka ji nijak netěšila.

Holly věnovala matce jeden ze svých znepokojenějších pohledů a pak otevřela zásuvku a vytáhla nůž, aby se pustila do krájení koláče. Ella se připravila na nejhorší – protože rozkrojený koláč bude vonět ještě výrazněji.

Určitě…

„Hm.“ Vydechli Felix s matkou jednohlasně.

Vůně byla stejně silná, jak si Ella pamatovala. Raději se pustila do vytahování dalších sklenek z linky – tentokrát obyčejných, pro každodenní použití – a Felix skončil se zametáním a zapnul vysavač, takže další hovor na chvíli díky bohu utichl.

Je zvláštní, pomyslela si Ella, na jak dlouho jsem dokázala vzpomínky na Sevillu vyhnat z hlavy – i když pravda ne tak úplně. Na tamní ostré slunce, hudbu a vůni pomerančových květů. Znovu se zadívala na koláč. Vypadal skutečně stejně jako tamten.

Pořád si přesně vybavovala, jak bude chutnat.

Felix vypnul vysavač. Holly rozlila šampaňské a rozdala sklenky.

„Na Holly a její nový podnik,“ řekl Felix.

„Na Holly,“ přidali se ostatní a usrkli trochu šampaňského.

Holly začala rozdávat talířky, na kterých každý dostal kousek koláče. Oslava probíhala skoro stejně jako ta předchozí, které se málem mohla zúčastnit i Holly. Ella se nemohla dočkat, až koláč ochutná; a současně se sotva držela, aby nevzala nohy na ramena a z kuchyně neutekla.

„Takže jak, pojedeš se mnou?“ zeptala se Holly.

Ella vzala talířek, který jí dcera podávala, a takřka okamžitě jí do nosu udeřila vůně pomerančů a mandlí. Věděla, že ještě neodpověděla, a tuhle otázku čekala. „Po pravdě nevím, Holly.“ Nechtěla dceru zklamat a samozřejmě by s ní moc ráda strávila trochu času. Jenže návrat zpátky by pro ni nebyl snadný.

„No tak, mami,“ řekla Holly se sklíčeným výrazem. „Proč bys nejela?“

„Matka má hodně práce,“ poznamenala Ingrid. Ostatně jako vždy, četla Ella v jejím výrazu. „Nemohla bys s sebou vzít někoho jiného, zlato? Třeba nějakou bývalou kamarádku ze školy? Určitě se najde spousta lidí, kterým by se taková cesta líbila,“ navrhla Ella a nešťastně zakroutila hlavou.

„O co jde, Ello?“ zeptal se Felix a zvedl směrem k manželce sklenku. „Sevilla se ti odjakživa tolik líbila. Vážně se tam nechceš vrátit? To město jsi přece tolik milovala, nebo ne?“ Jeho pohled působil vlídně a chápavě.

Samozřejmě to vůbec nechápal. A jak by taky mohl?

„Vážně, mami?“ Holly se otcových slov okamžitě chytla. Její tmavé oči se úplně rozzářily. „Co se ti na Seville líbilo nejvíc?“

„Měla jsem to tam ráda,“ přikývla Ella. „Víc, než bych zpočátku čekala. To město je tak…“ – Ella pokrčila rameny – „živé.“

Chvíli bylo ticho, jako by všichni zvažovali její výběr slov.

„Nerada bych se do toho vměšovala…“ začala Ingrid.

„Což ale děláš,“ poznamenal Felix.

Všichni na něj vytřeštili oči. Ella v životě neslyšela, že by matce řekl něco podobného.

„Felixi?“ Ingrid vypadala, že ji to úplně vyvedlo z míry. „Co tím chceš, proboha, říct?“

Felix se narovnal v ramenou a zpříma se zadíval na matku, která seděla na židli, zatímco všichni ostatní pořád ještě stáli. „Že bys měla Ellu a Holly nechat, aby se rozhodly samy,“ řekl rozhodným tónem. „Že by ses do toho neměla plést.“

Ingrid zalapala po dechu. „Neměla bych se do toho plést?“

Ella a Holly si vyměnily pohledy – zčásti spiklenecké, zčásti vyděšené.

„Přesně tak,“ přikývl Felix s ledově chladným pohledem. Bylo jasné, že rozhodně nehodlá ustoupit.

„Takhle se mluví s matkou, synu?“ sykla Ingrid a pohnula se, jako by chtěla vstát, ale pak si uvědomila, že drží šampaňské a koláč, a zůstala sedět. „Navíc, když jsem to byla já, kdo nabídl Holly pomoc.“

„Vím, žes to udělala.“ Felix přešel k matce a vlídně jí položil ruku na rameno. „A věř mi, že jsme ti za to moc vděční – já, Ella i Holly. Bylo to od tebe moc milé a velkorysé a vážně to oceňujeme.“

Ingrid zvedla hlavu a věnovala mu pobavený pohled.

„Vážně, babi,“ přidala se Holly. „Ještě jednou moc děkuju.“

„Ale to, jestli Ella s Holly pojedou do Sevilly,“ nedal se odradit Felix, „nechej jen na nich. Dobře víš, jak tvrdě Ella pracuje, pro školu a taky pro děti – které by bez ní nebyly, kde jsou.“

Ella překvapením zamrkala.

„Takže do toho, jak se rozhodnou, bys jim neměla mluvit. Souhlasíš?“

Ingrid přikývla, a i když našpulila rty, nakonec nic neřekla.

Byla zjevně v šoku. Kdyby držela tác se sklenkami, nejspíš by ho taky pustila na zem.

Moc pěkná řeč, Felixi… Někomu by to mohlo připadat jako drobnost, ale pro Ellu to znamenalo strašně moc. Celý život čekala, až se Felix konečně matce vzepře, až se jí odváží odporovat a postaví se za Ellu. Prozatím ho znala jen jako smířlivého diplomata, který se snaží každému vyhovět. Párkrát se stalo – a tady si Ella nemohla nevzpomenout na Sevillu v roce 1988 –, že svou snahou zalíbit se matce dokonce ohrozil jejich manželství.

„Takže se mnou pojedeš, mami?“ zeptala se Holly. „Mohla bych vyrazit sama, ale…“

„Jsou chvíle, kdy dcery vedle sebe potřebují svoji matku,“ poznamenal Felix.

Svoji matku… Ella si u nohou všimla špičatého střepu, který vypadal jako maličká dýka. Sehnula se, aby ho zvedla a hodila do kuchyňského koše, ale stejně jako předtím nedala pozor a ostrý hrot se jí zaryl do kůže na špičce prstu. Okamžitě se na ní objevila kapka krve.

„Proboha, Ello.“ Felix chytl roli s papírovými utěrkami a rozběhl se k manželce. Jednu utěrku odtrhl a přitiskl ji na prst, který mezitím začal krvácet. „Musíš být opatrná.“

Měl pravdu. Ale někdy jsou chvíle, kdy je třeba riskovat, na což často zapomínala. „Moc ráda s tebou pojedu, zlato,“ obrátila se na Holly. Nemohla dopustit, aby Felixovo úsilí přišlo nazmar.

„To je super, mami!“ Holly nadšeně roztáhla ruce a Ella ji k sobě tiskla tak dlouho, jak jen mohla. Byla nadšená a současně se jí zmocňoval strach, jako vždy, když se jednalo o Sevillu. Protože tu bylo velké ale…

Ne. Žádnými „ale“ se teď zabývat nebude. Na to bude dost času až na místě. A stejně tak nevěnovala pozornost Ingrid, která už zase nesouhlasně kroutila hlavou, ale naštěstí nic neříkala.

Místo toho se usmála na Felixe a zašeptala: „Děkuju.“

Měla pocit, že bude vědět za co.

A když se pustila do svého kousku sevillského pomerančového koláče s mandlemi, sladká chuť mandlového oleje a dobře známá hořkosladká chuť pomerančů ji okamžitě vrátila o řadu let zpátky – přesně jak očekávala.

Pátá kapitola

Holly

Sevilla, 2018

Z letiště vyrazily Holly s Ellou do hotelu v centrální části Santa Cruz taxíkem. Holly chtěla bydlet ve starém městě, v nejrušnější části Sevilly, a už teď se těšila na pár předjednaných obchodních schůzek. Současně ale doufala, že budou mít dostatek času na prohlídku místních památek. Výlet naplánovala na dobu mezi slavným sevillským Pašijovým týdnem, jenž tradičně vrcholí velkopátečním procesím, a veletrhem Feria de Abril, který následuje o dva týdny později, což znamená, že by si mohly užít spoustu zábavy, ale také to, že by Holly mohla mít problémy s dojednáváním obchodů.

„Kde jsi bydlela, když jsi tu byla naposled?“ obrátila se na matku, zatímco taxík poskakoval úzkými dlážděnými ulicemi historického centra a několikrát málem srazil pěší turisty. „Teda jestli si na to vzpomínáš?“ Nebo jestli mi to chceš prozradit? Dodala sama pro sebe.

Matka sice s cestou do Sevilly nakonec souhlasila – nutno dodat, že po jistém přemlouvání –, ale o tom, co se jí ve městě při předchozí návštěvě přihodilo, zarputile mlčela. Dost možná nešlo o nic mimořádného. Ale vzhledem k matčině reakci na Hollyin sevillský pomerančový koláč s mandlemi, nemluvě o nehodě se sklenkami na šampaňské, by Holly tipovala, že to bylo právě naopak.

Matka se k Holly otočila. Podobně jako ona celou dobu koukala z okna na dlouhou řadu kaváren a barů lemujících úzké ulice a na nabílené domy s obchody, jež nabízely mezi spoustou dalšího zboží především karmínové šátky a pestrobarevné vějíře. Malá dlážděná nádvoří zdobily popínavé rostliny v terakotových květináčích, šplhaly se po tepaných zábradlích balkonů a kaskádovitě padaly zpátky na chodník. Teď ale Holly hleděla do matčiných oříškově hnědých očí a byla překvapená jejím zvláštním, takřka toužebně působícím pohledem.

„Vzpomínám. Ten hotel stál na náměstí Alameda de Hércules, zhruba tímhle směrem,“ Ella namířila prstem. „Nějakých patnáct minut chůze od centra. A taky si pamatuju, že v okolních tapas barech bylo v jednom kuse narváno.“

Hm. Tolik toho od matky o jejím výletě do Sevilly nikdy předtím neslyšela. Že by se jí konečně hodlala otevřít? Na tapas se Holly moc těšila. Určitě budou daleko autentičtější než cokoli, co mohla ochutnat v Británii. „Moc by mě zajímalo, co tenkrát říkal na tapas táta?“ Hollyin táta byl tradičně ohledně jídla hodně konzervativní; odvážná byla v kulinářském ohledu jen matka.

„No…“ Matka se tvářila, jako by nevěděla, jak odpovědět. „Ze začátku byl trochu opatrný, ale pak…“ Ella nedořekla. Z toho, jak se dívala na Holly, to chvíli vypadalo, jako by chtěla pokračovat, ale nakonec zůstala potichu.

Což vlastně k dávnému výletu rodičů do Sevilly docela dobře sedí, pomyslela si Holly. Vůbec nechápala, proč z toho matka dělá takovou záhadu.

••

Projížděly hustou spletí uliček s bílými domy s nádvořími a tu a tam mohly nahlédnout do půvabně dlážděné chodby nebo za dřevěnou bránu, za níž se skrýval zajímavý prostor s kamennými zdmi a kašnou.

Holly si od začátku dobře uvědomovala, že přípravou sevillského pomerančového koláče s mandlemi – jenž, jak se ukázalo, chutná skutečně skvěle – dost riskuje, protože pro mámu zjevně znamená víc, než je ochotná přiznat. Což znamená, že zvláštní význam pro ni má i samotná Sevilla…

Holly se usmála na kytaristu, který před budovou, nejspíš muzeem flamenca, koncertoval pro pár posluchačů. Flamenco byla další věc, na kterou si rozhodně chtěla udělat během pobytu ve městě čas. Řidič měl na své straně stažené okénko, takže když projížděli kolem, pár akordů zalétlo i do taxíku. Matka je slyšela stejně jako ona a Holly si nemohla nevšimnout, jak se její výraz znovu změnil – tentokrát do nostalgické polohy.

Možná pekla ten koláč v naději, že odhalí nějaké utajované tajemství. Matka se, pokud jde o recept, vždycky chovala dost zvláštně. Schovávala ho volně zastrčený ve staré kuchařce, jako by tak trochu doufala, že ho někdo objeví. Takže není divu, že to dceru dráždilo.

Holly natáhla krk, aby lépe viděla na nabílené domy se zamřížovanými okny a pestrobarevnými květy v truhlících. Vzduchem se nesla výrazná vůně, která pronikala i do vozu. Holly se otočila k matce a udiveně zatajila dech.

„Pomerančové květy,“ řekla Ella a zavřela oči.

Samozřejmě, pomyslela si Holly. Co jiného?

Holly toho sice o sevillském výletu rodičů z osmdesátých let minulého století mnoho nevěděla, ale právě teď jí na tom nesešlo. Hlavně že tu mohla být se svou matkou. Navíc měla bezmála dva týdny, aby zjistila víc.

„Podívej!“ matka ukazovala na vrchol vysoké věže stojící ve směru, z kterého přijely.

Holly znovu povytáhla krk. „Co je to za sochu?“

„Prý místní Pallas Athéna na zvonici La Giralda.“ Vysvětlila matka a po dlouhé době se usmála. „Ve skutečnosti je to korouhev a říká se, že je vidět skoro z celého města.“

Holly se k ní z ničeho nic prudce nahnula a pevně matku objala. Přišlo jí, že nakonec má z cesty do Sevilly přece jen radost.

Po víkendové návštěvě v Dorsetu, kde oznámila svoje rozhodnutí a upekla koláč, dala Holly výpověď ze svého brightonského bytu a přestěhovala se domů. Odchod z Brightonu byl daleko snadnější, než čekala – nejspíš město brala jen jako dočasnou zastávku a místo, kde si může otestovat svou nezávislost. Samotný návrat domů jí ale tak snadný nepřipadal.

Její dětský pokoj vypadal více méně stále stejně, přestože táta vymaloval stěny do odstínu přírodní růžové a máma postel přikryla ručně pleteným fialovým přehozem s indickými vzory. V knihovně našla řadu ze svých starých knih a brzy ji doplnila novými. Šatní skříň byla skoro prázdná, protože máma během předchozích návštěv nedala jinak, než že má šaty, které už nechce nosit, věnovat charitě. Ale i tato skříň se záhy opětovně zaplnila. Na starém nočním stolku Holly objevila původní lampičku s podstavcem ve tvaru želvy a stínítkem z barevného skla a přihrádky komody brzy obtěžkala spodním prádlem, svetry a legínami.

A když nakonec stěny vyzdobila oblíbenými plakáty, měla pocit, jako by se vrátila do vylepšené verze svého dětského pokoje. Skoro jako by nikdy neodešla. Tedy až na to, že trochu povyrostla.

Trochu se bála, jak bude po návratu domů vycházet s rodiči, ale prozatím šlo všechno dobře. Převzala část zodpovědnosti o kuchyni a úklid domu a v rodném městě, místě, kde měla svoje kořeny, se cítila nějak bezpečnější. Dlouhé hodiny trávila procházkami po útesech mezi West Bay a Hive Beach, nadšeně se škrábala do kopce ze Seatownu na Golden Cap a užívala si krajinu svého mládí.

Na jarní měsíce bylo venku pořád chladno a moře působilo divoce jako v zimě. Část zvětralého nažloutlého útesu v zátoce se před pár týdny zřítila a nějaký člověk, který podcenil sílu moře, zůstal uvězněný na břehu, odkud ho smetla a zabila jedna z mohutných vln. Místní kraj dokáže být hodně nemilosrdný.

Holly strávila spoustu času výběrem prostor pro svůj obchod, který chtěla otevřít už v květnu, aby stihla příjezd letních turistů. Pokračovala v plánování, chodila na obchodní jednání s novými dodavateli, jejichž řady chtěla rozšířit během cesty do Sevilly, a věnovala se bezpočtu dalších administrativních záležitostí, které nezbytně souvisejí s vlastním podnikáním.

Udělala si čas i na pěkných pár dávek marmelád, samozřejmě ze sevillských pomerančů, a pokaždé při tom kuchyni zaplnila sladkou vůní rozpuštěného cukru a ovoce.

Byl to pro ni čas nového začátku, takže není divu, že byla trochu nervózní, ale současně se nemohla dočkat, až otevře obchod a začnou chodit zákazníci.

Teď v taxíku se natáhla k matce a pevně jí stiskla ruku. Pořád ještě se cítila trochu provinile, že se rodičům předem nesvěřila. Tajila jim docela velkou věc, takže není divu, že to matku zpočátku mrzelo a docela se jí to dotklo. Možná se neměla nechat babičkou přesvědčit ke zbytečnému tajnůstkaření. Odjakživa věděla, že máma má s babičkou trochu napjaté vztahy, a rozhodně se mezi ně nechtěla míchat. Obě milovala a to poslední, co by si přála, bylo proměnit domov v bojiště.

Matka se k ní otočila a podívala se na ni s výrazem, který Holly nedokázala přečíst. „Vlastně jsi mi ještě neřekla, zlato, proč ses rozhodla…“ – na okamžik zaváhala – „pro věci jenom z pomerančů? Myslím jako zboží, které chceš nabízet v obchodě.“

Na to byla snadná odpověď. „Kvůli marmeládě,“ řekla Holly a obě se daly do smíchu.

O matčině starém receptu, který hrál při rozhodování taky roli, se ale Holly raději nezmínila. „Když jsem v jednom farmářském obchodě poprvé narazila na hořké pomeranče,“ pokračovala po krátké odmlce, „vypadaly tak nádherně a slibně.“

Matka přikývla, jako by přesně věděla, o čem Holly mluví.

„A když jsem z nich vyrobila první marmeládu, došlo mi, kolik dalších věcí by se z nich dalo dělat.“ Holly pokrčila rameny. „Byl to prostě jen nápad.“ A teď z hloubi duše doufala, že dobrý.

O pár minut později dorazili k hotelu ve čtvrti Santa Cruz. Taxikář zastavil přímo uprostřed ulice, bez ohledu na to, že zdržoval dopravu, a vytáhl zavazadla z kufru. Holly pro něj na oplátku z peněženky vylovila pár eur.

Cestou ke vstupu zjistily, že po silnici ve skutečnosti moc aut nejezdí, protože hotel stojí na malém prostranství na konci ulice, která působila jako slepá. Samotný hotel vypadal půvabně a za zpola otevřenými dveřmi z leštěného dřeva na ně čekal dlážděný průchod.

„Jen se na to podívej, mami.“ Modro-žlutá mozaika s květinovými vzory a hady Holly okamžitě nadchla.

Zato matka jen němě zírala směrem k dlážděnému prostranství a starobylému, věkem sešlému domu, který stál naproti hotelu a nabízel výhled na pomerančovníkový háj. Slunce jí barvilo tmavé vlasy do světlejšího mahagonového odstínu a její pohled už zase působil melancholicky a toužebně.

„Mami?“

„Promiň, zlato.“ Matka se probrala a stejně jako Holly se sehnula a rukou přejela po dlažbě. „Máš pravdu, je vážně moc krásná. Možná bychom ale mohly jít dovnitř.“

Vstupní hala působila vzdušně a světle a kromě krémově bílých sloupů a oblouků ji na jedné stěně zdobila neobyčejně působivá mozaika s tanečnicí flamenca v červeno-černých šatech. Na krátkém klavíru stál velký mnohoramenný svícen, uprostřed haly viděly dekorativní mramorovou kašnu se zurčící vodou a na řadě míst příjemně chladného prostoru na ně čekala řada proutěných židlí. Další dekorativní mozaika se nacházela uprostřed zadní části vstupního prostoru a rohy oživovaly zářivě oranžové amarylky a časně kvetoucí lilie v terakotových květináčích. Holly to okamžitě připomnělo Marrákeš, kde byla před pár lety se svým bývalým brightonským přítelem Jackem a kde bydleli u tamního tradičního vnitřního nádvoří. Hotelová hala působila stejně světle, prostorně a klidně jako centrální část maurského kamenného domu.

Rychle se zaregistrovaly a za chvíli se ocitly ve dvou sousedních jednolůžkových pokojích („nejspíš budeme obě potřebovat trochu prostoru,“ prohlásila matka, když si hotel rezervovaly), které byly v prvním poschodí a nabízely pěkný pohled na hustě zastavěnou ulici s bílými domy stejně jako na vzdálenější historické centrum a samozřejmě náměstí a pomerančovníkový háj. Teprve začínalo odpoledne, takže před sebou měly spoustu času.

„Takže, kam vyrazíme nejdřív?“ Matka se tvářila už zase trochu ustaraně. „Ke katedrále? K paláci? Co kdybychom si nejdřív trochu prohlédly město, než se pustíš do práce?“

Holly se podívala do mobilu. „Říkala jsem si, že bychom si mohly projít Trianu. Nebo jsi ji viděla, když jsi tady byla naposledy? Tady se píše, že je to ideální místo pro milovníky keramiky.“

Triana sice ležela trochu stranou turistických tras, ale Holly tahle čtvrť řemeslníků a umělců hrozně lákala.

„Pro milovníky keramiky?“ zopakovala matka zadýchaně, i když prozatím ještě nikde nebyly. „Chtěla bys do Triany?“ zeptala se a na chvíli se odmlčela. „Ano, tam jsem byla.“

„Bydlí tam jeden z mých kontaktů,“ vysvětlila Holly. „Jmenuje se Tomás. Máme domluvenou schůzku na zítřejší ráno, ale mohla bych mu poslat textovku a zeptat se, jestli nemá volno.“ Holly se tázavě zadívala na matku. Zdálo se jí, že působí vyděšeně. „Ale jestli jsi na to moc unavená, klidně se můžeme projít jenom starým městem.“

„To by bylo lepší.“ Matčin hlas zněl, jako by se topila a v posledním tažení lapala po vzduchu. „Ten časně ranní let mě nějak vyčerpal. Mohli bychom nechat…“ – matka před dalším slovem znovu na okamžik zaváhala – „Trianu na zítra?“

„Samozřejmě že můžeme. Ale staré město bychom si trochu prohlédnout mohly, co říkáš? A možná bychom mohly zajít na pozdní oběd do jednoho z těch lákavě působících tapas barů, které jsme viděly cestou.“

„Bezva nápad,“ přikývla matka se zjevnou úlevou.

Společně zamířily k recepci a z bílých stěn chladné vstupní haly vyšly do horké, sluncem prozářené, medem sladce vonící Sevilly.

Šestá kapitola

Ella

Sevilla, 1988

„Koukej, Felixi, flamenco!“ Ella ho zatahala za rukáv.

„Ano, vidím.“ Na víc než dvě slova se Felix nezmohl. Možná byl okolím ohromený stejně jako Ella. Plaza Nueva bylo klidné dlážděné náměstí lemované vysokými, krásně zdobenými domy, včetně velkolepé městské radnice, jejíž průčelí na slunci zlatavě zářilo. Prostranství bylo osázené elegantně působícími platany a omamně vonícími pomerančovníky a uprostřed stála bronzová jezdecká socha. Ella nakoukla do průvodce a zjistila, že muž v sedle je Ferdinand III. Kastilský.

Na vzdáleném konci žulové a mramorové mozaikové dlažby stála pod lesklými listy bíle kvetoucího pomerančovníku mladá žena s černými vlasy protkanými květy a v nepřehlédnutelně rudých šatech, za doprovodu přenosného magnetofonu a v předepsané flamencové póze čekala, až se u ní shromáždí dostatek turistů.

Ella a Felix přistoupili o něco blíž. Tomuhle lákadlu se prostě nedalo odolat. A stejně na Ellu působila sladká vůně pomerančových květů, která ji omamně šimrala v nose. „Co říkáš, zlato? Není to nádhera?“

Felix jí místo odpovědi stiskl ruku. Tak vřele, až k němu překvapeně zvedla hlavu. Asi ho to taky dostalo. Sevillské kouzlo skutečně účinkuje. Což znamená, že by to mezi nimi mohlo být nakonec přece jen dobré. Možná se jim manželství podaří zachránit a společně najdou novou cestu.

Reprodukovaná hudba začala hrát v pravidelném rytmu bubnů připomínajícím tlukot srdce. Tanečnice luskla prsty – jednou, dvakrát – jako by zvala všechny v okolí na svoje vystoupení, stále udržovala původní dramaticky působící pozici a trpělivě čekala.

Ella se doslova třásla nedočkavostí – těšila se na tanec a taky na sevillský pobyt s Felixem, který měli teprve před sebou a který na ně čekal jako lákavé tajemství. Dorazili teprve ráno a konečně byli spolu ve Španělsku, na první společné dovolené v zahraničí, přesně jak o tom snila. Byli tu sami, Felix se choval stejně pozorně, jako když se před šesti roky poznali, a teď tu před sebou navíc měli tuhle tanečnici flamenca.

Nic romantičtějšího si nedokázala představit.

K tlumeným úderům bubnu se přidalo rytmické drnkání kytary a Ella sledovala, jak tanečnice opouští svou vzpřímenou pozici a začíná se ve volně vlajících, takřka průsvitných červených šatech vlnit ze strany na stranu, nejdřív pomalu, ale postupně čím dál rychleji. Vzdorovitě zaklonila hlavu a s vystrčenou bradou se pohybovala do rytmu hudby. Jedna stylizovaná pozice střídala druhou, ruce se vlnily jako dva hadi a podpatky klapaly na růžovo-šedo-bílé dlažbě.

Ella se dívala do ženiných černých očí a měla pocit, jako by jejich arogantnímu pohledu rozuměla. Klidně vám tu zatančím, ale nečekejte, že se budu nějakým turistům předvádět zadarmo.

A svou odměnu si skutečně zasloužila. Divoce trhala rameny, házela hlavou, vykopávala nohama a divoce se přitom kroutila a svíjela. A současně mávala ze strany na stranu šátkem, který si co chvíli protáhla před obličejem a za hlavou. V takřka hypnoticky smyslných pohybech se nakláněla a točila a celou dobu sledovala rytmus bubnu a jemně drnkající kytary, kterou doprovázel zpěv, jenž Elle připomínal spíše kvílení.

Ella nedokázala od tanečnice odtrhnout oči. Co by asi tak řekla její matka, kdyby viděla, jak tu ve Španělsku sleduje představení divokého flamenca? Pravidelné dunění bubnu zrychlovalo, červené střevíce čím dál hlasitěji bušily do dláždění a pohyby tanečnice byly stejně jako její výraz čím dál naléhavější a vášnivější. Hudba pulzovala složitým, nepředvídatelně proměnlivým rytmem, ve kterém se Ella vůbec nevyznala, ale tanečnice pokračovala stále dál. Vlnila se jako větrem zčeřená hladina moře a postupně měnila výraz, od zprvu hrdého k vášnivému a nakonec bolestně útrpnému.

Ella stála se zatajeným dechem a v duchu tančila s osamělou ženou. A spolu s ní také prožívala její utrpení. Bylo to naprosto neuvěřitelné. Stejně jako to, že se jí na tohle náměstí podařilo dostat Felixe.

Jednou večer během poslední zimy seděli v obývacím pokoji matčina domu – dělili se o něj všichni tři společně, protože Felix a Ella využívali matčiny pohostinnosti, než si našetří na vlastní dům. Felix byl usazený ve velkém kaštanově hnědém křesle s aksamitovým potahem, zatímco Ella seděla u jídelního stolu a opravovala domácí úkoly. Její žáci měli za úkol napsat slohovou práci na téma Místo, které bych rád/a navštívil/a a Ella během opravování přemýšlela, že stejnému tématu by se docela ráda věnovala i sama.

Felixova matka Ingrid se zvedla z pohovky, aby pro všechny připravila hrnek horké čokolády – což dělala přesně v deset večer každý den, coby připomínku, že je nejvyšší čas na odchod do postele. Jako by všichni nevěděli, jak moc nesouhlasí s ponocováním u televize nebo kdekoli jinde, pomyslela si Ella jízlivě.

Ella počkala, až tchyně zmizí v kuchyni, a pak se obrátila na svého manžela, se kterým měli za sebou pět let společného života. „Přemýšlel jsi, kam bys rád jel?“ zeptala se, i když tak trochu cítila, že odpověď předem zná.

„Hm?“ zamručel Felix a částečně zvedl hlavu od novin. Na rozdíl od své matky neměl nijak vyhraněné politické názory, ale rád udržoval kontakt s děním ve světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomerančový háj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.