Převody obchodních podílů a akcií

Převody obchodních podílů a akcií

Bohumil Havel

Zuzana Nevolná a kol.

Vzor citace:

HAVEL, B., NEVOLNÁ, Z. a kol. Převody obchodních podílů a akcií. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022, 332 s.

Táto publikace je součástí řešení projektu VEGA č. 1/0571/19 Dispozície s obchodným podielom.

© prof. JUDr. Josef Bejček, CSc.; Mgr. Bc. Luboš Brim; JUDr. Petr Bříza, LL.M., Ph.D.; Doc. JUDr. Kristián Csach, PhD., LL.M.; JUDr. Dominika Cukerová, PhD.; Doc. JUDr. Jana Duračinská, PhD.; prof. Dr. JUDr. Karel Eliaš; doc. JUDr. Bohumil Havel, Ph.D.; JUDr. Bc. Klára Hurychová, Ph.D.; JUDr. Viliam Janáč, PhD.; Doc. JUDr. Ing. Martin Kubinec, PhD.; Doc. Dr. iur. Angelika Mašurová, MLE; Mgr. Peter Mészáros, PhD.; JUDr. Andrea Moravčíková, PhD.;JUDr. Žofia Mrázová, PhD., MCL; JUDr. Tomáš Pobijak; prof. JUDr. Kateřina Ronovská, Ph.D.; doc. JUDr. Ivana Štenglová; JUDr. Jozef Zámožík, PhD.; Mateusz Żaba, PhD.; Doc. JUDr. Lucia Žitňanská, PhD., 2022

ISBN 978-80-7676-396-8 (brož.)

ISBN 978-80-7676-397-5 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-398-2 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Seznam autorů

prof. JUDr. Josef Bejček, CSc.

Právnická fakulta Masarykovy univerzity, katedra obchodního práva

Mgr. Bc. Luboš Brim

Právnická fakulta Masarykovy univerzity, katedra občanského práva

JUDr. Petr Bříza, LL.M., Ph.D.

Právnická fakulta Univerzity Karlovy, katedra obchodního práva

Advokátní kancelář Bříza & Trubač

Doc. JUDr. Kristián Csach, PhD., LL.M.

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

PRK Partners Bratislava, of counsel

JUDr. Dominika Cukerová, PhD.

Právnická fakulta Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, katedra obchodného práva a hospodárskeho práva

Doc. JUDr. Jana Duračinská, PhD.

Právnická fakulta Univerzity Komenského, katedra obchodného práva a hospodárskeho práva

prof. Dr. JUDr. Karel Eliáš

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

Ústav státu a práva Akademie věd České republiky

Ing. JUDr. Miriam Galandová, LL.M, PhD.

PRK Partners s. r. o.,

Slovenská komora daňových poradcov

doc. JUDr. Bohumil Havel, PhD.

Ústav státu a práva Akademie věd České republiky, vědecký pracovník

PRK Partners Praha, of counsel

JUDr. Bc. Klára Hurychová, Ph.D.

Právnická fakulta Univerzity Karlovy, katedra obchodního práva

JUDr. Viliam Janáč, PhD.

Ústav štátu a práva Slovenskej akadémie vied

Doc. JUDr. Ing. Martin Kubinec, PhD.

Právnická fakulta Univerzity Mateja Bela, katedra občianskeho a pracovného práva

Doc. Dr. iur. Angelika Mašurová, MLE

Právnická fakulta Univerzity Komenského, katedra obchodného práva a hospodárskeho práva

Výskumný inštitút pre právo strednej a východnej Európy, Wirtschaftsuniversität Wien

Mgr. Peter Mészáros, PhD.

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

JUDr. Andrea Moravčíková, PhD.

podpredsedníčka Najvyššieho súdu Slovenskej republiky

JUDr. Žofia Mrázová, PhD., MCL

Právnická fakulta Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, katedra obchodného práva a hospodárskeho práva

JUDr. Tomáš Pobijak

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

prof. JUDr. Kateřina Ronovská, Ph.D.

Právnická fakulta Masarykovy univerzity, katedra občanského práva

doc. JUDr. Ivana Štenglová

Vysoká škola CEVRO Institut

JUDr. Jozef Zámožík, PhD.

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

Mateusz Żaba, PhD.

Fakulta práva a verejnej správy Sliezskej univerzity v Katoviciach, Inštitút právnych vied

Doc. JUDr. Lucia Žitňanská, PhD.

Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva

Seznam zkratek[1]

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

BGH

Bundesgerichtshof (německý Nejvyšší soud)

CMP

Zákon č. 161/2015 Z.z., Civilný mimosporový poriadok

EP / Exekučný poriadok

Zákon č. 233/1995 Z.z., o súdnych exekútoroch a exekučnej činnosti (Exekučný poriadok) a o zmene a doplnení ďalších zákonov

IZ

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

KSH

Kodeks spółek handlowych (polský obchodní zákoník)

KZ

Zákon č. 162/1995 Z.z., o katastri nehnuteľností a o zápise vlastníckych a iných práv k nehnuteľno/stiam (katastrálny zákon)

nařízení EMCR

nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. 1. 2004 o kontrole spojování podniků (Nařízení ES o spojování)

nařízení Řím I

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. 6. 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy

Notársky poriadok

Zákon č. 323/1992 Zb., o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok)

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák. / obchodní zákoník

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

OBZ / Obchodný zákonník

Zákon č. 513/1991 Zb., Obchodný zákonník

OZ / Občianský zákonník

Zákon č. 40/1964 Zb., Občiansky zákonník

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

Trestný zákon

Zákon č. 300/2005 Z.z., Trestný zákon

UGB

Unternehmensgesetzbuch (rakouský podnikatelský zákoník)

Ústava SR / slovenská Ústava

Ústava Slovenskej národnej rady č. 460/1992 Zb., Ústava Slovenskej republiky

z. o. k. / zákon o obchodních korporacích

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

ZCP / Zákon o cenných papieroch

Zákon č. 566/2001 Z.z., o cenných papieroch

ZGB

Schweizerisches Zivilgesetzbuch (švýcarský občanský zákoník)

ZKR

Zákon č. 7/2005 Z.z., o konkurze a reštrukturalizácii a o zmene a doplnení niektorých zákonov

ZMPS / zákon o mezinárodním právu soukromém

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

ZOHS / zákon o ochraně hospodářské soutěže

zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže)

ZOR

Zákon č. 530/2003 Z.z., o obchodnom registri a o zmene a doplnení niektorých zákonov

zák. č. 83/1990 Zb.

Zákon č. 83/1990 Zb., o združovaní občanov

zák. č. 424/1991 Zb.

Zákon č. 424/1991 Zb., o slobode náboženskej viery a postavení cirkví a náboženských spoločností

Zákon o dani z príjmov

Zákon č. 595/2003 Z.z., o dani z príjmov

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Když český občanský zákoník přišel na pódium práva se zřetelným odlišením fundací a korporací, traktovalo se, že klíčem k odlišení je existence či neexistence společníka. Dlouho jsme si s tím také vystačili, vždyť přece každý znal podíl nebo akcii a každý věděl, jak s nimi zacházet. Postupem času se však do světel ramp vydrala do občanského zákoníku zřetelně vetkaná nit liberalizmu, ač se to část doktríny a justice pokoušela zpočátku popírat, a náhle se svět začal zajímat o druhy podílů či akcií, odebírání/přidávání práv a povinností, nová věcná práva k podílům či koncepci korporace jako takové. Stejně tak se i původně skeptická odborná veřejnost musela znovu zamyslet nad spolkovým právem a nad tím, zda člen spolku má či může mít majetkový podíl, nebo zda je jeho účast ve spolku jen ryze osobní. Jdeme-li dále, tak celý tento diskurs do určité míry niveluje výše zmíněnou „jasnou“ odlišnost mezi korporací a fundací, protože i ve fundaci si může zakladatel ponechat či posílit svá zřizovatelská práva, a ačkoliv jistě nemá podíl, nějakou kvalitu tato jeho práva mají. Vidíme z moderní spisby, využijeme-li tajnosnubné slovenské slovo, že mnoho prvotních a nutno říci zbrklých úvah sice již dávno neplatí, ale pořad nám jako strašáci někde vyskakují a vše komplikují – ve světě, kde často platí, že co je napsáno, tak to prostě je, jsme pak nuceni se často vyrovnávat s názory, které by snad dnes již nikdo nevyslovil, leda ve vtipu.

Snahou koncepce předkládané knihy a jejích autorů a autorek není postavit na dnešní postfaktický stůl další sestavu pravd, ale pokusit se nad tématy zamyslet, mnohdy je artikulovat či alespoň reartikulovat tak, aby se nepřetrhla nebo nezamotala ona liberální nit soukromého práva. Věříme navíc, že úvahy zde vyslovené mohou pomoci zdárnému narození nového slovenského civilního práva, jako pomáhají žít a rozvíjet se dítěti českému.

Jsme moc rádi, že každý, kdo do knihy vložil své myšlenky, je vkládá vážně a promyšleně, nikoliv pouze pro výsledkovou sciometrii, a že uvažuje otevřeně. Věříme, skromně, že to všechny snad i bavilo. Nás ano.

Bohumil Havel

Zuzana Nevolná

editoři

1

Předmět převodu se zřetelem k účasti v korporaci[1]

Karel Eliáš

1.1
Východiska

Vyjděme z pojetí, že převod je především obligace založená smlouvou, jejímž výsledkem je změna vlastníka určitého majetku.[2] Mluvíme-li o předmětu obligace (závazku, závazkového právního poměru nebo vztahu), hodí se poukázat, že dlouhá desetiletí dominovalo v našem prostředí pojetí, že obligace mají předmět přímý a nepřímý,[3] popř. primární a sekundární,[4] přičemž za prvý z obou předmětů se pokládá plnění (dare, facere, omittere, pati), za druhý pak to, co má být plněno (předmět plnění). Z takového rozlišování nechci ve vztahu k tomuto příspěvku vytěžit víc než justifikaci záměru zabývat se v následující studii oběma aspekty.

V tomto příspěvku se budeme zabývat převodem účastí v korporacích, nikoli tedy jen v obchodních korporacích. Ohledně posledně uvedených je pojednávaná problematika rozpracována v odborné literatuře nejdetailněji, protože jde o ustálené téma komercialistiky. Navíc, zvláště ve vztahu k akciovým společnostem, společnostem s ručením omezeným a k družstvům, množství otázek spojených s převodem účastí v nich řeší bohatá judikatura.

Mluvíme-li o korporaci v souvislosti s převodem účasti v ní, podává se z toho per se, že půjde o korporace v režimu soukromého práva. Uvažujeme-li o možnosti převodu účasti v korporaci, je nasnadě východisko, že účast v soukromoprávní korporaci lze převést, pokud to zákon nezakazuje, zatímco v případě veřejnoprávních korporací by převod účasti musel zákon připustit. U veřejnoprávních korporací[5] je smluvní převod účastí zásadně vyloučen.

K juristické formulaci připouštějící výjimky z pravidla vede skutečnost, že právnické snahy veřejnoprávní korporace pojmově uchopit přece jen nedokázaly vymezit nepropustnou hranici, takže se vyskytnou právnické osoby, ohledně nichž můžeme být nejistí. Tento aspekt má sice pro pojednané téma význam, nicméně nikoli kruciální. Proto jen poznamenejme, že k takovým mohou patřit zejména ty, které se ocitají v nejasném prostoru na pomezí práva soukromého a veřejného: jednak jde o korporace zřízené sice veřejnoprávní cestou a nadané v určitých směrech výkonem veřejné moci, ale s dobrovolným členstvím,[6] jednak jde o korporace, které sice vznikají soukromoprávně, avšak stát na ně přenáší výkon veřejné moci,[7] anebo dokonce připouští, aby si samy (quasi) potestatem publicam autonomně konstituovaly.[8] V těchto případech je významné, zda zákon stanoví nějaké podmínky pro členství v některých právních formách těchto korporací a zda stanoví takové podmínky, jež převod účasti fakticky vylučují, popř. zda převod účasti přímo zakazují.

1.2
Účast v korporaci jako předmět převodu

Český občanský zákoník zvolil v úpravě právnických osob řešení v kontextu civilních kodifikací celkem neobvyklé. Obsahuje totiž mj. obecná ustanovení o korporacích (§ 210 až 213 obč. zák.). V § 212 odst. 1 obč. zák. se stanoví, že člen korporace má povinnost chovat se vůči společnosti čestně a zachovávat její vnitřní řád, že korporace svého člena nesmí bezdůvodně zvýhodňovat nebo znevýhodňovat a že musí šetřit členská práva člena i jeho oprávněné zájmy. V druhém odstavci zákon se zřetelem k faktu, že člen korporace zpravidla disponuje hlasovacím právem, formuluje právní pravidlo, jaké následky má zneužití tohoto práva. Komentářová literatura poukázala, že práva a povinnosti člena ke korporaci a korporace k členovi jsou vzájemně provázané.[9] To je nepochybně správné, protože poměr založený členstvím ke korporaci je obligační. Ovšemže jde o obligaci komplikovanou, což je dáno složitou strukturou vzájemných práv a povinností.

Nedosti na tom. Pro naše téma je podstatné, že osoba nabývající členství získává v korporaci v důsledku toho oprávnění a povinnosti různé kvality a rozsahu nejen v závislosti na určité právní formě korporace, ale i na konkrétní jednotlivé korporaci. Na tato členská práva a povinnosti nelze nahlížet jako na nesourodou směsici jednotlivin, ale jako na ucelený a vzájemně provázaný soubor tvořící organický celek. Zakládá možnost člena uplatňovat a prosazovat v korporaci své zájmy v určité kvantitě a kvalitě. Nejde tedy o konglomerát práv a povinností, ale o jejich kompaktní svazek.[10] Můžeme o něm mluvit jako o účasti,[11] byť se ve vztahu k určitým právním formám korporací nebo k jejich skupinám volí jiná označení, např. členství, [12] členský podíl[13] aj.

V právu obchodních korporací je základním pojmem podíl. Český zákon o obchodních korporacích jej zvolil jako obecný. Zvolil definici, že podíl představuje účast společníka v obchodní korporaci a práva a povinnosti z této účasti plynoucí. Na Slovensku spojuje Obchodný zákonník obecný pojem podílu jen s obchodními společnostmi a v § 61 odst. 1 se zákonodárce zaměřil na opticky nejpřitažlivější materiální aspekt slovy, že „podiel je miera účasti spoločníka na čistom obchodnom imaní spoločnosti“. Jde o dobový průmět třicet let starých představ projektantů zákoníku nesený spíše dojmem než pochopením institutu. Literatura na to nemohla reagovat jinak, než že citované ustanovení „vyjadruje len jednu, a to majetkovú stránku zložitého právneho vzťahu medzi spoločníkom a spoločnosťou“.[14] Tak se obsah § 61 odst. 1 OBZ dosti míjí s podstatou. Tu vystihuje až v kazuistice společnosti s ručením omezeným § 114 odst. 1[15] a u družstev § 223 odst. 2 OBZ. [16]

Z uvedeného vyplývají tři otázky:

1. Má podíl člena obchodní korporace skutečně majetkovou a nemajetkovou složku v tom smyslu, jak se ustálila nauka obchodního práva v posledních desetiletích?

2. Lze vůbec poznatky ohledně podílu v obchodní korporaci abstrahovat do obecného závěru dopadajícího na všechny soukromoprávní korporace?

3. Co vlastně představuje účast v korporaci z hlediska občanského práva, tj. do které pojmové kategorie spadá?

1.2.1
Majetková a nemajetková složka podílu

U zrodu tohoto pojetí stála stať Jarmily Pokorné.[17] Autorka zde rozdělila účastnická práva společníka ve společnosti s ručením omezeným „na práva majetková a práva na řízení a kontrolu společnosti“[18] Druhá z obou skupin v tomto členění implikuje vnímání, že oprávnění do ní zařazená majetkový charakter nemají (byť to Pokorná tak nenapsala). Odtud se rozvinul a ustálil právnický náhled, že podíl zahrnuje vedle majetkové i nemajetkovou složku (označovanou někdy rovněž jako osobní), reflektovaný nejen řadou slovenských i českých děl o obchodních společnostech, ale i judikaturou.[19]

U podílu v obchodní společnosti není pochyb, že jde o hodnotu v majetku společníka. Totéž platí o podílu člena družstva. Musíme si tedy položit otázku, zda některá dílčí subjektivní práva společníka (člena družstva) tvořící účast (podíl) člena korporace, a tedy i majetkový celek, mohou mít nemajetkovou povahu. Vždyť přece vykonávání práv nakládat s hlasovacím právem, a podílet se tak na rozhodování o korporaci, a práv z toho vyplývajících, např. domáhat se soudního vyslovení neplatnosti rozhodnutí, nebo práv podílet se přímo či nepřímo na kontrole, např. nahlížet do obchodních knih, požadovat informace a vysvětlení atd., má především majetkový efekt. Přímo ovlivňuje hodnotu účasti (podílu). Navíc nelze přehlížet, že účast v korporaci (podíl) spoluvytvářejí také povinnosti, u nichž o nějaké nemajetkové složce nemůže být ani řeči. Myslím, že mám-li nějakou majetkovou hodnotu, s níž jsou organicky spojena práva a povinnosti, sotva lze tvrdit, že v tomto rámci existuje nějaká nemajetková složka. To bychom mohli se stejnou logikou např. tvrdit, že nájemní právo k bytu (tedy nájemcovo právo na plnění proti pronajímateli, jež je jako pohledávka v majetku nájemce) je průmětem složitě strukturované obligace zahrnující kromě majetkové i nemajetkovou složku, do níž spadají např. oprávnění přijímat v bytě návštěvy, opalovat se na balkoně, kochat se vyhlídkou z okna atd., třebaže i v těchto případech nejde o nic jiného než o výkon iuris utendi, tedy majetkového práva.

Uznáváme-li tedy, že podíl určité osoby v obchodní korporaci reprezentuje součást majetku společníka (člena),[20] ztrácí opodstatnění myšlenka dělení jeho složek na majetkové a nemajetkové: její efekt spočívá v důkazu nehynoucí přitažlivosti juristického l'art pour l'art v právnickém myšlení.

1.2.2
Justifikace zobecnění

Fakt, že podíl v obchodní korporaci představuje majetkový statek, nevzbuzuje pochybnosti. Ale můžeme si položit otázku, jak tomu je v dalších soukromoprávních korporacích.

1.2.2.1
Spolek (občianske združenie)

Nejtypičtější z nich – a vlastně prototyp všech korporací – je spolek. O spolcích normují již slovenská Ústava (čl. 29) i česká Listina základních práv a svobod (čl. 20). Z jejich dikce však plyne, že oba právní předpisy chápou jako obecný pojem sdružení,[21] kterýžto pojem v podobě občanského sdružení převzal i zákon č. 83/1990 Zb., o združovaní občanov, do § 2 odst. 1.[22] V české jurisdikci se naopak koncept spolkového práva upraveného speciálním zákonem opustil. Spolek je upraven v občanském zákoníku (§ 214 až 302 obč. zák.). Dále budeme označovat jako spolky i združenia podle zákona č. 83/1990 Zb.

Slovenský zákon č. 83/1990 Zb. stanoví, že „práva a povinnosti člena združenia upravujú stanovy združenia“ (§ 3 odst. 3). Obdobně stanoví i český občanský zákoník v § 218 písm. c), že spolkové stanovy mj. obsahují „práva a povinnosti členů vůči spolku, popřípadě určení způsobu, jak jim budou práva a povinnosti vznikat“. Účast ve spolku označují slovenská i česká úprava jako členství.

Česká úprava, zatím stále ještě celkem nová, vyvolala nejrůznější diskuse. Uveďme nejprve kategorický Dvořákův úsudek, že „členství ve spolku je osobním vztahem spolku samého a jeho člena […]. Členství nemá […] majetkovou složku [...] člen nikdy nevlastní žádný podíl ve spolku […]. Vzhledem k tomu není ani možno členství ve spolku ocenit“.[23] Také Mészáros konstatuje na adresu české úpravy, že „členstvo v spolku je povahou osobné právo […]“. Zdá se, že podobné soudy jsou příliš zjednodušující.

Andreas von Tuhr napsal ve výkladu obecné části německého civilního práva, že „mezi spolkem a členem existuje právní poměr, z nějž pro člena vzcházejí vůči spolku práva a povinnosti rozličné povahy“. [24] Není pochyb, že členství ve spolku není jen právní poměr mezi členem a spolkem, ale že to je také subjektivní právo osoby, která je členem spolku.[25] Je snadné dospět k závěru, že členství ve spolku představuje svazek práv a povinností[26] zákonem blíže neurčených (česká úprava je konkrétnější, ale v drtivé většině dispozitivní), jejichž kreace je svěřena podle zásady spolkové autonomie spolkovým stanovám, což v praxi vede k možnosti značných variabilit, např. včetně možnosti vytvářet různé druhy členství.[27] Nicméně i komplex práv a povinností utvářejících členství osoby ve spolku tvoří organický celek, obdobně jak tomu je u obchodní společnosti nebo družstva. Můžeme tedy zkoumat jeho podstatu a povahu.

Členství ve spolku je vnímáno jako vysoce osobní právo („höchstpersönliche Recht“).[28] Není to tak ale proto, že by dílčí práva utvářející účast ve spolku byla jen osobní v tradičním slova smyslu. Často se uvádí, že se účast ve spolku váže k osobě člena a že členství nelze převést ani dědit. To ale platí, jen pokud zákonná úprava převod a přechod členství kogentně vyloučí. Výslovné úpravy jsou známy např. z Německa nebo Švýcarska,[29] leč v obou jurisdikcích jde o zákonnou dispozici.[30] Další důvody označování účasti ve spolku za osobní spočívají v tom, že značný význam má osobní aktivita člena v rámci spolku: zákonnou podmínkou vzniku členství ve spolku není majetková participace na činnosti spolku, např. vkladem, ručením apod.[31] Krom toho většinu členských práv charakterizuje závislost jejich vzniku a zániku na souhlasu člena spolku.[32]

Pojetí osobní povahy účasti ve spolku nevylučuje existenci majetkových práv člena vůči spolku. Sice se vychází z pojetí, že člen nemá právo na výplatu podílu ze spolkového zisku, nicméně i v takovém případě může člen čerpat z dobrého hospodaření spolku a z jeho prosperity výhody. K tradičním právům, provázejícím spolky od počátku, patří právo užívat spolková zařízení,[33] jež je trvalou součástí spolkového života.[34] Nejde jen o užívání, ale také o poskytování služeb členům spolku,[35] ať již jde o přednášky, vzdělávací kurzy, zájezdy aj. a vůbec o všechny „výhody spolku, které pro své členy spolek aktuálně nabízí“,[36] přičemž není vyloučeno např. ani vyplacení podpory nebo jiných dávek členům spolku. Rovněž nelze přehlédnout, že stanovám nic nebrání, aby členům spolku založily pro případ likvidace spolku právo na podíl na likvidačním zůstatku.

K těmto základním aspektům, kdy členům vznikají vůči spolku jednak práva podílet se na činnosti spolku a (přímo nebo nepřímo) na správě a kontrole jeho záležitostí, jednak práva na plnění penězi ocenitelná, lze přiřadit práva doplňková, spojená s některými druhy členství, vázaná na zakladatele spolku, emeritní předsedy atp. I ta mohou být penězi ocenitelná.

Uzavřít můžeme snad takto: Účelem spolku je naplňování společného zájmu jeho členů, přičemž tento účel nemá být výdělečný [§ 3 odst. 3 písm. b) zák. č. 83/1990 Zb., § 217 odst. 1 obč. zák.]. To zdůvodňuje koncept, že členům nelze založit právo podílet se na zisku spolku. Podnikatelské a jiné hospodářské aktivity však absolutně vyloučeny nejsou. Lze vykonávat jako vedlejší činnost, pokud ta sleduje podporu hlavní spolkové činnosti nebo hospodárné využití spolkového majetku. Odtud vzniká představa zakládání spolků za účely veskrze bohulibými. To jistě není pravda a zákonná úprava nic takového nenařizuje. Česká úprava je konkrétnější než slovenská. Podmiňuje vytvoření spolku společným a trvajícím zájmem osob, jež se ve spolku spolčují. Spolky sledují soukromý zájem svých členů. Že se může překrývat s obecným zájmem, není pochyb. Často se tak také děje. Avšak z databáze spolků, jež je v České republice veřejně dostupná,[37] je zřejmé, že také tomu tak často není nebo nemusí být, jak lze soudit již z některých jejich názvů.[38] Je to tak správně. V ideálním světě má spolek snad sloužit „k plnění […] sociálně prospěšných úkolů“.[39] V logice svobodné společnosti má spolek vyhovovat privátním zájmům svých členů. Rozmanitost spolkových účelů, když každý spolek představuje „samostatnou osobnost“ cílící „k dosažení některého účelu životního“,[40] je podmíněna variabilitou soukromého života a soukromých zájmů. Této rozmanitosti může v konkrétních věcných a osobních souvislostech vyhovovat i taková úprava stanov, která – třeba i po splnění určených podmínek – připustí převod účasti ve spolku. Tehdy je ovšem nepochybné, že členství bude jako obchodovatelný statek představovat majetkový kus nadaný peněžitou hodnotou. Z toho však nutně neplyne, že v jiných případech členství takový charakter mít nemá nebo mít nemusí (podstata každé korporace je majetková).[41]

1.2.2.2
Jiné soukromoprávní korporace

Kromě spolků existují i další soukromoprávní korporace, zejména politické strany a hnutí[42] a církve a náboženské společnosti.[43] Jejich zákonné úpravy mj. vyžadují, aby při zřízení těchto právnických osob bylo obsahem příslušného zakládacího aktu[44] také určení práv a povinností členů.[45] Příslušné právní předpisy ponechávají uspořádání vnitřních poměrů těchto korporací zcela jejich autonomii. Svět těchto korporací čeká ve slovenských i českých poměrech na důkladné civilistické prozkoumání, k čemuž je potřeba víc dat než strohá slova zákonů a několik uveřejněných judikátů. Například právní povaha politického institutu[46] zatím není analyzována (ze zmínky zákona o členství v politickém institutu plyne, že může existovat i jako korporace). Je však nutné vzít v úvahu, že těmto právnickým osobám nic nebrání provozovat podnikatelskou činnost.[47] Kromě toho u některých z těchto právnických osob, jako jsou např. různé politické entity, je podnikatelský aspekt jejich existence více či méně očividný.[48]

Jistěže představa např. politické strany nebo náboženské společnosti s převoditelnou účastí může na leckoho zapůsobit jako absurdita. Nebrání-li však zákon takovému řešení, je otázka, jak případná lidská invence takové možnosti využije. Nemyslím ale, že by zákon měl ukvapeně přistupovat ke kategorickým zákazům.

1.2.3
Právní povaha účasti

Potřeba sdružovat se, vytvářet z důvodů racionálních nebo iracionálních sociální vztahy trvalé či přechodné povahy,[49] ať právem upravené či neupravené, náleží k podstatě lidské přirozenosti. Jednou z právních možností vytvářet trvalejší seskupení několika osob představují korporace, které v soukromoprávní sféře vykazují několik právních forem využívaných k prosazování společných zájmů členů.

Je-li někdo účasten v korporaci, prolínají se v jeho účasti prvky charakterizované ve zdejší ustálené tradici jako osobní a majetkové. Oddělit je od sebe nelze. Celkovou povahu účasti ale můžeme klasifikovat podle toho, co má určující význam. V případech, kdy lze účast v korporaci převádět jako předmět právního obchodu, převládá majetková povaha účasti.[50] U podílů na kapitálových obchodních korporacích je to očividné.

České právo chápe převoditelné účasti jako věci v právním smyslu, jako věci movité a nehmotné. Slovenské právo setrvalo na modelu kodifikovaném novelou Občianského zákonníku č. 509/1991 Zb. oddělujícím věci, práva a jiné majetkové hodnoty a převoditelné účasti v korporacích řadí do poslední z těchto kategorií.

1.3
Převody účastí

Pravidlo, že v privátní sféře je něco právně možné a platné jen „if the law would allow it, sir“,[51] odpovídá logice sociálního a politického systému založeného na jiných než demokratických principech. Myšlenka, že „všechny právní předpisy jsou závazné a že jedině tehdy, když to právní předpis výslovně dovolí, je možno se od něho odchýlit“,[52] představovala základ genetické výbavy občanského zákoníku z roku 1964. Je překvapivé, jak je toto paradigma stále vitální přes koperníkovský obrat, který před třiceti lety provedly slovenská Ústava v čl. 2 odst. 3 a česká Listina v čl. 2 odst. 3, a jak pevně je ukotveno v nejedné hlavě. Nicméně platí opačné paradigma: Každý může činit, co zákon nezakazuje, a nikdo nemusí činit, co zákon nenařizuje.

Čteme-li tedy např. v § 207 odst. 1 z. o. k. větu, že „každý společník může svůj podíl převést na jiného společníka“, nelze ji považovat za zákonné dovolení společníkovi převést podíl, ale jako implicitní (a dispozitivní) zákaz převést podíl na jinou osobu než jiného společníka. Podobně, když § 97 odst. 4 OBZ stanoví, že „spoločenská zmluva môže určiť, že na prevod podielu komanditistu na inú osobu sa nevyžaduje súhlas ostatných spoločníkov“, není smyslem právního pravidla dovolení adresovaného stranám společenské smlouvy, ale dispozitivní zákaz adresovaný komanditistovi, který nesmí převést svůj podíl na extranea bez souhlasu ostatních společníků. Jistěže by bylo možné napsat např. do § 97 odst. 4 OBZ: „Na prevod podielu komanditistu na inú osobu sa vyžaduje súhlas ostatných spoločníkov.“ Patrně by ale právnický mainstream takové ustanovení četl jako kogentní a soudní praxe by tíhla k závěrům o neplatnosti smluvních klauzulí odchylujících se od takového pravidla. V českém prostředí by tomu nebylo jinak. Zodpovíme-li otázku, proč naproti tomu např. německá veřejnost (a nejen juristická) chápe první větu § 38 BGB stanovící, že členství ve spolku nelze převádět ani dědit, jako dispozitivní, odhalíme obecný základ potíží slovenské i české právní regulace soukromé sféry. Ten není především v zákonech, ale v úrovni právnického vzdělání a myšlení a v úrovni právního vědomí.

Ve vztahu k převodům účastí můžeme rozlišit sedm základních situací, kdy zákon ve vztahu k určitým právním formám soukromoprávních korporací

1. převod účasti zakazuje kogentně. Příkladem jsou § 116 a § 763 odst. 2 z. o. k. zakazující převody podílů společníka ve veřejné obchodní společnosti nebo v sociálním družstvu.

2. Převod účasti se zakazuje dispozitivně. Příkladem je § 232 obč. zák., který sice u spolků vylučuje převod členství, ale připouští, že spolkové stanovy mohou zvolit jiné řešení.

3. Zákon omezí převod účasti kogentně. Nejde jen o zákaz převodu v určitých situacích[53] nebo určitým osobám,[54] ale také o nařízení zvláštních klauzulí v převodní smlouvě[55] nebo požadavkem na splnění předepsaných formalit co do formy smlouvy nebo úředního ověření podpisů.

4. Zákon omezí převod účasti dispozitivně. Příkladem může být právní pravidlo § 97 odst. 4 OBZ, zakazující komanditistovi převod podílu na extranea bez souhlasu společníků s tím, že je na společenské smlouvě toto pravidlo případně změnit.

5. Zákon kogentně přikáže převod účasti. Příkladem je zákonná úprava situace, kdy uvolněný podíl přejde na společnost s ručením omezeným (§ 113 odst. 5 a 6 a § 116 odst. 3 OBZ; § 212 a násl. z. o. k.). Společnost jistě nemusí podíl převést za každých okolností. Alternativně má možnost snížit základní kapitál, ale v každém případě je k převodu nucena v případě, že základní kapitál snížit nemůže (§ 146 OBZ, § 235 z. o. k.).

6. Nařízení převést účast v korporaci může mít i dispozitivní charakter, jak nejzřetelněji vyplývá ze zákonné úpravy smlouvy o smlouvě budoucí.

7. Zákon o převodu účasti mlčí. V takových případech záleží na určení společenské smlouvy nebo srovnatelného právního jednání, jak je to s převáděním účasti (pokud mlčí i ty, účast převádět nelze). Záleží ovšem i na tom, zda má účast v konkrétní korporaci takovou povahu, že je jako majetkový statek k převodu vůbec způsobilá.

1.4
Závěr

Zabýváme-li se otázkami spojenými s účastmi v soukromoprávních korporacích z hlediska jejich převádění, vidíme dvě podstatně odlišné oblasti.

Především pozorujeme okruh obchodních korporací a v jejich rámci především skupinu kapitálových obchodních společností, u nichž je tato problematika českou i slovenskou odbornou veřejností v průběhu třiceti let detailně zkoumána a řešena v aplikační praxi. Totéž platí mutatis mutandis o družstvu.

O té skupině obchodních společností, v nichž vystupují neomezeně ručící společníci, mají česká i slovenská nauka jasno. Obě jurisdikce se při zákonné úpravě veřejné obchodní společnosti shodují v právním pravidlu, že: „Zmenou spoločenskej zmluvy môže do spoločnosti pristúpiť ďalší spoločník alebo môže spoločník zo spoločnosti vystúpiť, ak zostanú v spoločnosti aspoň dvaja společníci.“ (§ 83 OBZ).[56] Sice jen český zákon krom toho výslovně zakazuje neomezeně ručícím společníkům převést obchodní podíl (§ 116 z. o. k.), jak o tom byla již výše zmínka, ale slovenská úprava je rovněž vykládána ve stejném duchu.[57] Totéž platí rovněž o komplementářích. Nicméně se hodí upozornit, že v době, kdy se někdejší česká úprava zcela shodovala se slovenskou, dovodila Irena Pelikánová, že společník veřejné obchodní společnosti se souhlasem ostatních společníků svůj podíl může převést.[58] Normativní konstrukce obsažená v Obchodnom zákonníku i v zákoně o obchodních korporacích staví na myšlence, že k záměně společníků veřejné obchodní společnosti nebo komplementářů v komanditní společnosti může dojít jen tak, že změnou společenské smlouvy jeden společník vystoupí, zinkasuje vypořádací podíl, zatímco jiný ke smlouvě a do společnosti přistoupí a převezme tím ručení za dluhy společnosti. Představme si ale ujednání všech dotčených, podle nějž se nejen změní společenská smlouva tak, že dojde k současné záměně vystupujícího a přistupujícího společníka, ale zároveň se strany dohodnou, že se vystupující vzdá svého práva na vypořádací podíl a že přistupující společník zaplatí vystupujícímu úplatu za převod účasti. Věcně půjde o situaci, kdy všichni zúčastnění ze své srovnalé vůle dosáhnou toho, co chtěli, že nikdo není poškozen a ani smysl a účel zákona nebudou dotčeny. Lze si však představit, že taková smlouva v myšlenkovém světě českého justičního prostředí narazí na § 116 z. o. k. a bude prohlášena za neplatnou.[59] Slovenská úprava nabízí větší vstřícnost; její akademický výklad se může posunout – například přijetím myšlenky vyjádřené českým Nejvyšším soudem v dobách, kdy se v daném bodě obě národní úpravy shodovaly.[60]

Druhou oblast představuje skupina soukromoprávních korporací ocitajících se logicky a celkem důvodně mimo zájem nauky obchodního korporačního práva, zpravidla (vyjma české úpravy spolků) kuse upravená, nadaná vysokou mírou smluvní autonomie při úpravě vlastních poměrů, již lze využít s vysokou kreativitou. Výzkum, jak tyto korporace fungují, jaké možnosti jim otevírá zákonná úprava a kde jsou jejich meze, stojí zatím na okraji zájmů české i slovenské civilistiky. Vědecké zpracování otázek s tím spojených se tak jeví jako její úkol do budoucna.

Přes některé dílčí výstupy podnícené změnou právní úpravy v České republice zůstává pro naši (a nejen českou a slovenskou) právní nauku symptomatické nedoceňování souvislostí. Jde o důsledek specializací provázejících moderní dobu.[61] Právníci milují pojmové škatulkování a definice pojmů. Nic proti tomu, chápeme-li to jako systematickou pomůcku. Nelze však přehlížet, že hranice mezi jasnými konstrukcemi právní dogmatiky se v reálném světě, na příslovečné „horké půdě, kde nežijí konstruované mátohy, ale živí, cítící a myslící lidé“,[62] často jeví jako velmi neostré. Ziskové vydavatelství, divadlo, ale i pekárnu, pivovar nebo vinařství může provozovat politická strana stejně jako obchodní společnost, církev, spolek, náboženská společnost nebo družstvo. Naproti tomu lze kapitálovou obchodní společnost nebo družstvo založit za nepodnikatelským účelem stejně jako korporace z not-for-profit sektoru, nehledě k tomu, že veřejnou obchodní společnost sice za takovým účelem založit nelze, ale nic jí nebrání, aby podstatnou část zisku věnovala ve prospěch obecného blaha. Stejně tak nic nebrání, aby spolek založený za ušlechtilým ideálním účelem investoval podstatnou část svých příjmů do podnikatelských aktivit. Dokonce i v příkladmých nonprofitních korporacích „jsou přítomny prvek podstupování rizika a potřeba, aby organizace fungovala ‚obchodním způsobem‘ (busines-like fashion)“.[63] Variabilita je nekonečná. Právě proto je úkolem zákona nastavit základy, mj. také stanovit nezbytné esenciálie společenských smluv (stanov). Rovněž stanovit pravidla, která platí, když ujednání chybí, ale ponechat kreativitě zakladatelů a společníků možnost dotvoření smlouvy a přizpůsobení vnitřních poměrů korporace (včetně určení práv a povinností společníků) jednotlivému případu spojenému s konkrétními záměry a účely. V tomto ohledu má zákonné pravidlo působit spíše jako směrnice, tj. jako dispozitivní, „vyměnitelné“ pravidlo (replaceable rule). Zákazy dávají smysl, pokud je jejich účelem chránit v rozumné míře ty, kteří si ochranu zaslouží. V souvislosti s nabýváním účastí na korporaci i s jejich převody jsou např. funkční zpřísněná pravidla v případech veřejných společností (public companies) získávajících investory z řad široké veřejnosti.[64]

Kouzlo práva je v tom, že jeho poznání vyžaduje rozsáhlé abstraktní znalosti, ale že juristické posouzení jednotlivého právního případu závisí na poznání a zhodnocení jeho konkrétních okolností. V tom je zahrnuto, že v soukromém právu je zákon důležitý, ale smlouva, tedy autonomní právo, je mnohem důležitější v rozsahu, v jakém mění zákonné dispozice. Zvolí-li se apriorní schematismus, ustrne právnictví v pedanterii a „užívání pravidel na nehodící se případy“.[65] Před takovým přístupem nestačí jen varovat. Sluší se postavit se mu, protože pod hesly stability a jistoty spěje ke strnulosti a hřbitovnímu klidu likvidujícím svobodnou iniciativu jednotlivců.

[1]  Příspěvek je výstupem projektu APVV-18_0337 „Zodpovednosť členov orgánov obchodných společnosti medzi korporačným, insolvenčným a trestným právom“.

[2]  Nemíním se zde pouštět do rozborů a diskusí, zda lze či nelze mít ve vlastnictví i jiné statky než jen hmotné věci, a zda je tedy korektní kvalifikovat převádění účasti na korporaci jako převod vlastnického práva. Slovenské právo je v daném směru méně jednoznačné než české. Nicméně např. Najvyšší súd SR opakovaně připustil (např. v rozsudcích sp. zn. 2 Cdo 168/2005 z 31. 3. 2006, sp. zn. 5 Obdo 11/2007 z 25. 6. 2088 nebo sp. zn. 8 Cdo/196/2018 z 28. 1. 2020 aj.), že obchodní podíl ve společnosti s ručením omezeným může být součástí bezpodílového spoluvlastnictví manželů, i když do něj patří „všetko, čo môže byť predmetom vlastníctva“ (§ 143 OZ); byť neopustil myšlenku, že obchodní podíl není věcí, ale jinou majetkovou hodnotou. Použil však argument, že „pojem vec je potrebné chápať pre účely BSM extenzívnejšie a to vo význame pojmu majetok,“ odkázav na čl. 20 Ústavy SR). Myslím, že vůbec by bylo namístě vycházet z čl. 20 odst. 1 slovenské Ústavy a přizpůsobit mu civilistické chápání, obdobně jako se stalo v České republice se zřetelem k čl. 11 odst. 1 české Listiny základních práv a svobod, a opustit jedno z ustálených dogmat pandektistiky.

[3]  KNAPP, V. in KNAPP, V., LUBY, Š. et al. Československé občanské právo. I. 2. vyd. Praha: Orbis, 1975, s. 276, 460 a násl.; DULAK, A. in LAZAR, J. et al. Občianske právo hmotné. 2. Záväzkové právo. Právo duševného vlastníctva. Bratislava: Iuris Libri, 2014, s. 24, 26.

[4]  ŠVESTKA, J. in KNAPPOVÁ, M., ŠVESTKA, J. et al. Občanské právo hmotné. II. Praha: Codex, 1995, s. 67 a násl.

[5]  Veřejnoprávními korporacemi se v československé literatuře zabýval v dávnější době MATĚJKA, J. Pojem veřejnoprávní korporace. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1929, nověji v české literatuře BERAN, K. Právnické osoby veřejného práva. Praha: Linde, 2006.

[6]  Jde např. o komory zřízené sice zákonem, ale s dobrovolným členstvím, jako jsou Slovenská obchodná a priemyselná komora (zák. č. 9/1992 Zb.), Slovenská živnostenská komora (zák. č. 126/1998 Z. z.) nebo komory zřízené zákonem č. 301/1992 Sb., o Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky.

[7]  Sem můžeme zařadit honební společenstva (zák. č. 449/2001 Sb., o myslivosti) a poľovnícké organizácie (zák. č. 274/2009 Z. z., o poľovníctve), anebo rybářské svazy; Slovenský rybársky zväz je výslovně uveden v zákoně č. 216/2018 Z. z., o rybárstve (§ 4, § 36), o rybářských svazech českém a moravském sice zák. č. 99/2004 Sb., o  rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů, mlčí, ale to neznamená, že by např. jeho členové nevykonávali veřejnou moc (v rámci Českého rybářského svazu působí necelých 5 000 členů rybářské stráže).

[8]  V té souvislosti lze poukázat na církve a náboženské společnosti (popř. jejich svazy) podle zákonů č. 308/1991 Zb., o slobode náboženskej viery a postavení cirkví a náboženských spoločností, a č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností. Na registrované církve a náboženské společnosti stát přenesl některé své agendy, avšak Beran (op. cit., s. 180 a násl.) kromě toho poukazuje, že církve v určitém ohledu „vykonávají ‚veřejnou moc‘, aniž by měl stát možnost zasahovat do výkonu této moci“ (s. 183), přičemž ovšem pro církve a náboženské společnosti jako soukromé osoby neplatí v tomto druhém ohledu omezení, jimiž jsou při výkonu veřejné moci vázány stát a územní i profesní veřejnoprávní korporace; český Ústavní soud v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 6/02 z 27. 11. 2002 zaujal stanovisko, že tyto právnické osoby jsou korporace soukromoprávní, tudíž mohou činit vše, co jim zákon nezakazuje.

[9]  HRABÁNEK, D. in PETROV, J. et al. Občanský zákoník. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2017, s. 273–274.

[10]  Normativně aspekt ucelenosti a provázanosti vyjadřuje § 230 OBZ – sice bez ambice formulovat obecné pravidlo (přesto je však bezděky odráží), kde se normuje o právach a povinnostiach spojených s členstvom v bytovom družstve.

[11]  Srov. § 31 z. o. k., kde se podíl ztotožňuje s účastí společníka v korporaci.

[12]  To je nejčastější označení ve slovenských i českých zákonech týkajících se korporačních entit, ať jde o občanské zákoníky (rozdílně od české kodifikace, kde se s tímto pojmem setkáváme v několika desítkách případů, má Občianský zákonník v § 20h právní pravidla o členství v zájmovém sdružení právnických osob a několik ustanovení o členství v družstvu), nebo o speciální zákony týkající se občanských sdružení (zák. č. 83/1990 Zb.), politických stran a politických hnutí (zák. č. 424/1991 Sb., zák. č. 85/2005 Z. z.), církví a náboženských společností (zák. č. 308/1991 Zb., zák. č. 3/2002 Sb.) a další.

[13]  Srov. § 223 OBZ.

[14]  KOLAŘÍKOVÁ, M. in ŽITŇANSKÁ. L. et al. Základy obchodného práva. 1. Bratislava: Iura Edition, 2009, s. 150. Shodně ĎURICA, M. in PATAKYOVÁ, M. et al. Obchodný zákonník. Komentár. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2016, s. 275 a násl. (tak již v prvním vydání publikace z r. 2006, s. 146 a násl.).

[15]  „Obchodný podiel predstavuje práva a povinnosti spoločníka a im zodpovedajúcu účasť na spoločnosti.“

[16]  „Členský podiel predstavuje mieru účasti člena na družstve.“

[17]  POKORNÁ, J. K vymezení pojmu obchodní podíl. Právník. 1995, roč. CXXXIV, s. 872 a násl.

[18]  Ibid., s. 879.

[19]  Např. Nejvyšší soud ČR v usneseních sp. zn. 29 Cdo 3024/2016 z 26. 4. 2018 nebo sp. zn. 29 Cdo 2025/2016 z 29. 5. 2018 a dalších konstatuje, že minoritním akcionářům v určité situaci „zůstává zachována pouze majetková složka jejich účasti ve společnosti“. Týž soud v rozsudku sp. zn. 21 Cdo 2426/2008 z 26. 1. 2010 (a dalších) ohledně podílu v družstvu uvádí: „Členský podíl má svoji kvantitativní a kvalitativní stránku či složku. Kvantitativní stránka vyjadřuje majetkový podíl člena na družstvu. Kvalitativní stránka představuje souhrn jednotlivých práv a povinností člena.“

[20]  Např. ČECH, P., ŠUK, P. Právo obchodních společností. Praha: Hexnerová – Bova Polygon, 2016, s. 233 a násl.; HAVEL, B. in ŠTENGLOVÁ, I. et al. Zákon o obchodních korporacích. 3. vyd. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 77 a násl.

[21]  Srov. čl. 26 odst. 1 Ústavy SR: „Každý má právo spolu s inými sa združovať v spolkoch, spoločnostiach alebo iných združeniach.“ a čl. 20 odst. 1 české Listiny: „Každý má právo spolu s jinými se sdružovat ve spolcích, společnostech a jiných sdruženích.“ KRIŽAN, L. Autonómia športu vs. intervencie a financovanie športu štátom: stručné dějiny vzťahov štátu, športových spolkov a práva na území Čiech, Moravy a Slovenska. In GAJDOŠOVÁ, M., KOŠIČIAROVÁ, S. (eds.). Sloboda združovania. Verejnoprávne a súkromoprávne aspekty. Trnava: Typi Universitatis Tyrnaviensis – Veda, 2019, s. 145 a násl. předestřel úvahu, že se volbou slov „sdružení“ a „sdružovat se“ zamýšlelo vyhnout se negativním konotacím způsobených vlivem „totalitnej legislatívy“, v jejímž trestním právu „sa pojmy ‚spolčiť sa‘ či ‚spolčenie“ trvalo objavujú v negatívnych konotáciach“. O spolčení v tomto smyslu však normoval už čtvrt století před rokem 1948 zák. č. 50/1923 Sb., na ochranu republiky, a to v § 9.

[22]  Srov. formulaci: „spolky, spoločnosti, zväzy, hnutia, kluby a iné občianske združenia.“

[23]  DVOŘÁK, T. in ŠVESTKA, J., DVOŘÁK, J., FIALA, J. et al. Občanský zákoník. Komentář. Svazek I. Praha: Wolters Kluwer, 2014, s. 694. Také MÉSZÁROS, M. O združovaní zamestnancov v odborových organizáciách v 21. storočí. In GAJDOŠOVÁ, M., KOŠIČIAROVÁ, S. (eds.) Sloboda združovania. Verejnoprávne a súkromoprávne aspekty. Trnava: Typi Universitatis Tyrnaviensis – a Veda, 2019, na s. 219.

[24]  „Zwischen Verein und Mitglied besteht ein Rechtsverhältnis, aus welchem für das Mitglied Rechte und Pflichten verschiedener Art gegenüber dem Verein hervorgehen.“ TUHR, A. von. Der Allgemeine Teil des Deutschen Bürgerlichen Rechts. Bd. 1. Allgemeine Lehren und Personenrecht. Leipzig: Duncker & Humblot, 1910, s. 542.

[25]  FLUME, W. Allgemeiner Teil des bürgenlichen Rechts. Bd. I/2. Die Juristische Person. Berlin – Heidelberg – New York – Tokyo: Springer, 1983, s. 258.

[26]  Jak píše BORK, R. Allgemeiner Teil des Bürgerlichen Gesetzbuchs. 3. vyd. Tübingen: Mohr Siebeck, 2006, s. 92, „ein ganzes Bündel von Einzelrechten“.

[27]  Na to odkazuje český občanský zákoník v § 220.

[28]  HEINI, A., SCHERRER, U. in HONSELL, H., VOGT, N. P., GEISER, T. (eds.) Basler Kommentar zum Schweizerischen Privatrecht. Zivilgesetzbuch I. 2. vyd. Basel – Genf – München: Helbing & Lichtenhahn, 2002, s. 474.

[29]  § 38 BGB, čl. 70 ZGB.

[30]  REUTER, D. in SÄCKER, J. et al. Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch. Bd. I. München: C. H. Beck, 1993, s. 530; HEINI, A., SCHERRER, U. op. cit., s. 479 a násl.

[31]  TELEC, I. Spolkové právo. Praha: C. H. Beck, 1998, s. 44 a násl.

[32]  HEINI, A., SCHERRER, U., ibid.

[33]  DUSIL, V., KLIMENT, J. Spolky, shromáždění a politické strany podle práva československého. Praha: V. Linhart, 1936, s. 32.

[34]  BÍLKOVÁ, J. in LAVICKÝ, P. et al. Občanský zákoník. I. Obecná část (§ 1–654). Praha: C. H. Beck, 2014, s. 1150. Nemusí jít jen o užívání sportovišť, jak autorka poukazuje, ale může se také týkat knihoven, čítáren, klubových prostor, počítačů atp.

[35]  Srov. PEDRAZZINI, M. M., OBERHOLZER, N. Grundriss der Personenrechts. Bern: Stämpfli & Cie, 1989, s. 230.

[36]  Článek VI. stanov spolku Dobřejovický čtyřlístek.

[37]  spolkovyrejstrik.cz

[38]  V českém spolkovém rejstříku najdeme např. Cigar & Cocktail Club, Přátele dobré zábavy, z. s., Ohnivé Čarodějky z. s., Klub Šipkařů a Karbaníků z Troubelic, z. s., Koukej letět, z. s., Pivní klub Jany Herodkové aj.

[39]  BLÁHA, I. A. Sociologie. Praha: Academia, 1968, s. 387. Autor vidí patologickou úchylku spolkového zřízení v jeho fungování a „perverzi spolkové funkce v tom případě, když spolek neodpovídá žádné sociální potřebě“. Ibid., s. 386 a násl.

[40]  PRAŽÁK, J. Rakouské právo ústavní. Část třetí. Ústava říšská. Praha: Jednota právnická v Praze, 1898, s. 74.

[41]  To je však aspekt mimo téma příspěvku; nutně by si zasloužil samostatné zkoumání. K tomu např. KNAPP, V. O právnických osobách. Právník. 1995, roč. CXXIV, s. 980 a násl., ELIÁŠ, K. Masky a démoni (O přístupech soukromého práva k právnickým osobám). Právník. 2010, roč. CIL, s. 1097 a násl.

[42]  Srov. český zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a politických hnutích, a slovenský zákon č. 85/2005 Z. z., o politických stranách a politických hnutiach.

[43]  Srov. slovenský zákon č. 424/1991 Zb., o slobode náboženskej viery a postavení cirkví a náboženských spoločností, a český zákon č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech.

[44]  Česká úprava volí u politických stran označení stanovy (organizační řád), slovenská normuje o stanovách. Pokud jde o církve a náboženské společnosti, zvolily obě úpravy celkem nevhodný termín základní dokument, protože preferuje formu před obsahem. Dokument je záznam obsahující informace, tady je ale podstatnější projev zakladatelské vůle, nikoli listina. To je důvod, proč český občanský zákoník normuje o zakladatelském právním jednání.

[45]  Slovenský zákon č. 424/1991 Zb. výslovně normuje o členech hlásících se k církvi nebo náboženské společnosti [§ 13 odst. 1 písm. h) zák. č. 424/1991 Zb.], zatímco český zákon zná osoby hlásící se k církvi a náboženské společnosti [§ 10 odst. 3 písm. l) zák. č. 3/2002 Sb.].

[46]  Srov. § 17 odst. 4 až 6 českého zákona. č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a politických hnutích.

[47]  Tak ve vztahu k politickým stranám v nálezu ÚS 26/1994 z 18. 10. 1995 český „Ústavní soud pokládá generelní zrušení účasti politických stran a politických hnutí na podnikání za zásah, který odporuje zásadě přiměřenosti práva v právní státu v tom smyslu, že není opatřením ani vhodným ani nutným k tomu, aby bylo dosaženo cílů, jež si zákonodárce od tohoto opatření slibuje“. Český zákon č. 3/2002 Sb. omezuje podnikání registrovaných církví a náboženských společností tak, že musí být určeno již v jejich základním dokumentu a že musí jít jen o doplňkovou činnost.

[48]  Pokud jde o české poměry, srov. JUST, P., CHARVÁT, J. Business-Firm Parties and the Czech Party System after 2010 [online]. Academia.edu, 2016. Dostupné z: (PDF) Business-Firm Parties and the Czech Party System after 2010 (PCE_2016-03) | Petr Just - Academia.edu [cit. 2021-11-04].

[49]  WEBER, M. Základní sociologické pojmy. In Metodologie, sociologie a politika. Praha: Oikoymenh, 2009, s. 156 a násl.

[50]  Jsou přirozeně i další aspekty, jež by bylo nutné brát v úvahu při povšechné odpovědi na tuto otázku. Například: jaký význam mají případy, kdy účast v korporaci sice převádět nelze, ale kdy v souvislosti s jejím zrušením vzniká členům právo na likvidační podíl? Jaký význam může mít, když stanovy popřípadě založí odcházejícím členům právo na majetkové vypořádání? Jak posuzovat situace, kdy členové korporace sice neinkasují podíl na zisku, ale požívají na základě členství jiné majetkové výhody i v tzv. neziskových korporacích? (Ke kritice výrazu „neziskový“ již TELEC, I. Spolkové právo. Praha: C. H. Beck, 1998, s. 30 a násl.). To jsou otázky, které jdou daleko za tematický rámec tohoto rozboru a vyžadovaly by monografické zpracování.

[51]  SHAKESPEARE, W. Measure for Measure, II. 1. 235. Dostupné z: https://shakespeare.folger.edu/shakespeares-works/measure-for-measure/act-2-scene-1/ [cit. 2021-11-07].

[52]  KRATOCHVÍL, Z. in KRATOCHVÍL, Z. et al. Nové občanské právo. Praha: Orbis, 1965, s. 37.

[53]  Například § 115 odst. 3 OBZ stanoví, že „spoločník nemôže previesť svoj obchodný podiel na iného spoločníka alebo inú osobu, ak sa voči spoločnosti vedie konanie o jej zrušení, ak je spoločnosť zrušená súdom alebo na základe rozhodnutia súdu, alebo ak voči spoločnosti pôsobia účinky vyhlásenia konkurzu alebo povolenia reštrukturalizácie. Spoločník nemôže previesť svoj obchodný podiel na iného spoločníka alebo inú osobu aj vtedy, ak je ako povinný vedený v registri vydaných poverení na vykonanie exekúcie podľa osobitného zákona“. Stejnou logiku sleduje i § 115 odst. 12 OBZ.

[54]  Například § 599 z. o. k. zakazuje, byť poněkud nadbytečně, převod podílu v družstvu na osobu, která se podle zákona nebo stanov nemůže stát členem družstva.

[55]  Například § 115 odst. 3 českého obchodního zákoníku vyžadoval, aby extraneus jako nabyvatel podílu v převodní smlouvě prohlásil, „že přistupuje ke společenské smlouvě, popřípadě stanovám“.

[56]  Shodně § 110 odst. 1 z. o. k.: „Společník může do společnosti přistoupit nebo ze společnosti vystoupit změnou společenské smlouvy.“

[57]  OVEČKOVÁ, O., CSACH, K., ŽITŇANSKÁ, L. Obchodné právo 2. Obchodné spoľočnosti a družstvo. Bratislava: Wolters Kluwer, 2020, s. 198: „… účast na verejnej obchodnej spoľočnosti nie je možné previesť.“

[58]  PELIKÁNOVÁ, I. Veřejná obchodní společnost. Praha: Orac, 2002, s. 134. Autorka krom toho v rozsáhlém komparativním přehledu dokládá, že také v nejrůznějších evropských jurisdikcích není u této právní formy společnosti převod účasti vyloučen.

[59]  Jsem skeptický k představě, že by v českém prostředí relativně brzy převládlo mínění o dispozitivní povaze § 116 z. o. k. – obdobně, jak Němci nahlížejí na § 38 BGB nebo Švýcaři na čl. 70 ZGB, popř. jak se v nejrůznějších evropských i mimoevropských právních řádech, na něž poukazuje ve své monografii Pelikánová (op. cit., s. 135 a násl.), přistupuje k zákonným zákazům nebo omezením stran převádění podílu na veřejné obchodní společnosti a podobných útvarech. Nicméně při porušení § 116 z. o. k. naznačeným způsobem (pokud by vůbec šlo o porušení) by byl nezbytný test nařízený v § 580 odst. 1 obč. zák. in fine a položit si otázku, zda smysl a účel zákona závěr o neplatnosti vyžadují.

[60]  Usnesení sp. zn. 29 Cdo 646/2008 z 23. 9. 2008. Nelze plně spoléhat na komentářovou literaturu, která z rozhodnutí § 116 z. o. k. cituje jedinou větu: „Uzavřením smlouvy o převodu podílu ve veřejné obchodní společnosti ke změně v osobách společníků dojít nemůže“ (HAVEL, B. in ŠTENGLOVÁ, I. et al. Zákon o obchodních korporacích. 3. vyd. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 320). Kdo si prostuduje celé rozhodnutí, sezná, že klíčová myšlenka spočívá ve formulaci názoru, že uzavřením smlouvy o převodu podílu ve veřejné obchodní společnosti může dojít k záměně společníků, pokud k uzavření smlouvy dají souhlas ostatní společníci.

[61]  Označení „moderní“ lze chápat hodně široce. Už v roce 1847 napsal Karel Marx při kritice Proudhona: „Dělbu práce uvnitř moderní společnosti charakterizuje fakt vytváření specializací, odborníků a s nimi fachidiotismus.“ („Was die Arbeitsteilung in der modernen Gesellschaft charakterisiert, ist die Tatsache, daß sie die Spezialitäten, die Fachleute und mit ihnen den Fachidiotismus erzeugt.“) MARX, K. Das Elend der Philosophie: Antwort an Proudhons „Philosophie des Elends“. Berlin: Karl-Maria Guth, 2014, s. 103.

[62]  SVOBODA, E. Obrany a útoky. Praha: Al. Srdce, 1926, s. 20.

[63]  RUNQUIST, L. A. The ABCs of Nonprofits. 2. vyd. Chicago: American Bar Association, 2005, s. 82.

[64]  DIGNAM, A. J., LOWRY, J. Company Law. Oxford: Oxford University Press, 2014, s. 9,

[65]  TILSCH, E. Aforismy a myšlenky. Praha: Právnická jednota v Praze, 1916, s. 25.

2

(Obchodní) podíl ve společnosti s ručením omezeným coby disponibilní věc s volatilním obsahem[1]

Bohumil Havel

2.1
Podíl jako účast/věc

Chceme-li věnovat pozornost otázkám převodu (obchodního) podílu v kapitálové obchodní společnosti,[2] jistě nebude od věci si najít nejen jeho obsahové vymezení, ale také jeho uchopení jakožto předmětu právního jednání, resp. vlastnictví. Platí předně, že české civilní právo podíl pojmově nevymezuje obecně, pouze ho předpokládá,[3] a dílčí obsahové vymezení podílu nalézáme pro potřeby obchodních korporací v § 31 z. o. k., jakožto účast společníka v obchodní korporaci a práva a povinnosti z ní plynoucí. Vidíme tak, že slovo „podíl“ je jednak označením pro soubor povinností a práv a jednak označením pro účast v obchodní korporaci. Toto odlišení, byť se jeví tautologické, protože účastí se rozumí práva a povinnosti z ní plynoucí, je potřebné, protože odlišuje subjektivní práva a povinnosti společníka od obchodovatelného statku, kterým společník participuje na majetkovém efektu obchodní společnosti. Tato úvaha má i další význam, můžeme totiž předpokládat, že zatímco vnitřní obsah podílu, tedy práva a povinnosti společníka, je primárně věcí autonomie vůle společníků, jeho vnější vyjádření je již ze světa absolutního práva, protože váže na kvalitu věci nehmotné.

Podíl, a dále budu uvažovat jen o podílu ve společnosti s ručením omezeným, je dělitelným majetkovým právem a také předmětem práva vlastnického. České právo v občanském zákoníku uchopilo věc v širším pojetí, tedy za věc chápe nejen věci hmotné, ale zásadně také věci nehmotné (§ 496 obč. zák.), a protože podíl je věcí nehmotnou, je rovněž považován za věc v právním smyslu. Ojedinělý opačný názor zastávají, pokud vím, pouze Zuklínová s Thöndelem, kteří dovozují, že „podíl není věcí, v některých případech se mu ale povaha věci v právním smyslu přiznává (např. se jako věc převádí, zastavuje apod.“.[4] Oba autoři nicméně nijak nevysvětlují zázemí svých tvrzení, lze nicméně předpokládat, že jaksi navzdory textaci zákona zrcadlí letitý spor mezi širokým a úzkým pojetím věci, který svého času vyvstal po přijetí ABGB, kdy mj. Randa tvrdil, že „předmětem vlastnictví, jakož i ostatních práv věcných býti mohou toliko věci hmotné – nikoliv práva. Mluví-li se o vlastnictví k právům (Eigentum an Rechten), je to buď tautologie – buď právnická nemožnost“.[5] Ačkoliv jde jistě o spor teoreticky významný, koncepční,[6] české právo se k širšímu pojetí věci přiklonilo výslovně, byť rizika nehmotné věci chápe, proto lze myslím plauzibilně uzavřít, že podíl je věcí v právním smyslu.

Píši-li výše, že se jedná o dělitelné majetkové právo, pak proto, že podíl lze rozdělit, aniž by došlo k jeho znehodnocení, jakkoliv se může snížit jeho tržní hodnota, a reverzně lze rovněž podíly (stejného druhu) spojovat. V této souvislosti je významné, že ačkoliv rozdělení nebo spojení podílu váže na jeho vlastnost coby věci, může k němu dojít jen se souhlasem valné hromady, protože tento krok může mít vliv na celkové společnické rozložení ve společnosti. Podíl sám obsahuje, jak uvedeno, různé složky, typicky majetková práva, které jsou oddělitelné, nicméně tím nedochází současně k rozdělení podílu – např. převod práva na zisk nemění obsah podílu coby věci, pouze dochází k omezení subjektivních práv společníka. Podíl sám pak může být součástí věci hromadné, např. závodu, což může modifikovat např. způsob jeho převodu. Podíl může být současně předmětem spoluvlastnictví (§ 32 odst. 3 z. o. k.) s tím, že po novele občanského zákoníku je podíl součástí společného jmění manželů, nicméně nabytím podílu se nezakládá účast druhého z manželů (§ 709 odst. 3 obč. zák.).

Odhlédneme-li od „věcného“ pojetí podílu a zkoumáme-li jeho vnitřní obsah, jde o souhrn práv a povinností, které představují účast společníka ve společnosti. Základní vymezení obsahu podílu pak dává zákon, nicméně velký prostor se dává autonomní regulaci ve společenské smlouvě (erga omnes), případně v různých dohodách společníků (inter partes). Zde je opět třeba zdůraznit, že obsah podílu je zákonem nastaven jako spíše dispozitivní, sám o sobě podle mého soudu nepatří mezi statusové otázky (ve smyslu § 1 odst. 2 obč. zák.) a případnou kogentnost dílčích pravidel je třeba zkoumat optikou veřejného pořádku či dobrých mravů.[7]

Jen doplňuji, že od právního vlastnictví podílu nutno odlišit ekonomické vlastnictví, jehož nositelem je ten, kdo drží residuální práva, resp. má v konečném důsledku z podílu ekonomický prospěch, aniž by nutně musel být právním vlastníkem věci (společník, věřitel, skutečný majitel apod.). Ekonomického vlastníka může mít i fundace, právního však nikoliv, proto je např. vždy vhodné odlišovat vlastníka a podílníka.

2.2
Figura společníka

Bylo by možné říci, že od pozice vlastníka podílu se derivuje figura společníka, která však nemusí být vždy stejná. Získáním vlastnického práva k podílu nabyvatel zpravidla získá také práva a povinnosti společníka, a to v rozsahu, jak je nastavují zákon, společenská smlouva, případně další ujednání. Velikost podílu a jeho obsah mohou nicméně korelovat s cílem, jaký nabyvatel získáním podílu sleduje. Společník může být pouze (A) investorem (bystander), tedy někým, kdo se na přímém řízení společnosti nepodílí, mnohdy má omezená či modifikovaná práva (hlasovací právo, právo na informace apod.), využívá prvků racionální apatie a jeho cílem je čerpat podíl na zisk, případně následně podíl úspěšně prodat (zhodnotit). Společník může být rovněž skutečným (B) „vlastníkem společnosti“, tedy tím, kdo silou svého podílu vystupuje jako dominant (quasi partner), společnost řídí a má velmi široká společnická práva. A konečně, (C) společník může být součástí (členem) širší společné struktury, kde platí pravidla demokratické většinové správy (parlamentarian). Je samozřejmé, že tyto modely je možné kombinovat,[8] nebo že quasi partnerem může být i nepřímo ovládající osoba apod., podstatné však je, že rozhodnutí, o jaký podíl se v tomto smyslu bude jednat, je rozhodnutím společníků, resp. valné hromady, promítnutým do společenské smlouvy. Jakkoliv je běžnou součástí residuálního nároku společníka nejen právo na ekonomické plnění, ale také právo na řízení, v případě společnosti s ručením omezeným je tato otázka velmi otevřená, resp. je v mnohém ponechána na autonomii vůle společníků.

Figuru společníka neovlivňuje jen jeho vnitřní nastavení, ale také délka trvání jeho vztahu ke společnosti, protože jiné motivy a jiné nástroje užívá ten, kdo drží podíl krátkodobě (short term shareholder), a ten, kdo ho naopak drží dlouhodobě nebo i bez cíle ho zpeněžit (long term shareholder). I zde je samozřejmě možná různá kombinace, protože i silný společník může být jen krátkodobý a naopak, čistý investor může svou pozici držet dlouhodobě.

Při nastavení figur společníka tak podle mého soudu platí obecný předpoklad, že normativní regulace je otevřená a velmi volatilní, ledaže by se většinou, tedy bez vůle dotčených společníků, měnil obsah jejich podílu (§ 171 odst. 2 z. o. k.) – což současně značí, že s těmito modifikacemi mohou souhlasit, nebo si je nastavit již při zřizování společnosti. Jinými slovy, mám za to, že tím, že společník souhlasí s konkrétním obsahem podílu podle společenské smlouvy, může se tím vzdát řady svých práv, a to zásadně i práv, které ho mají chránit proti většině. Zůstává pak otevřené, zda jsou zde práva, jejichž omezení, byť se souhlasem společníka, by mohlo být chápáno jako rozporné se statusovými otázkami nebo veřejným pořádkem podle § 1 odst. 2 obč. zák.[9] Lála v této souvislosti píše např. o jádru podílu, tedy o skupině pravidel, která představuje limit tvorby druhů podílů a tvoří pravidla zakotvující minimální obsah práv a povinností, které z určité osoby činí společníka.[10] Asi by bylo obhajitelné dovodit, že v rozporu s limity statusových otázek bude odebrání společnické žaloby (actio pro socio) nebo práva účasti[11] na valné hromadě, naopak bych však předpokládal, že minoritní práva, jak je předvídá např. § 187 z. o. k., jsou dispozitivní, protože nemá-li společník dobrovolně právo hlasovat, nemá právo na svolání valné hromady. Jinými slovy, nelze paušálně říci, že jsou zde např. minoritní práva, která jsou bez dalšího kogentní, vždy je třeba zkoumat konkrétní pravidlo a konkrétní odchylku.[12] A podotýkám jen, že musíme současně odlišovat i práva spojená s podílem a práva k podílu coby věci, a také práva ke složkám podílu (např. právo schválené dividendě).

Při posílení práv společníka jeho souhlas není potřeba, pokud mu společenská smlouva založí práva nad rámec těch zákonných, je věcí jeho volby, zda je využije, či nikoliv.

Pokud by mělo dojít k založení společnických povinností, platí podle mého soudu totiž to, co při odebírání práv, tedy předpoklad souhlasu společníka. Dodal bych pak, že společnost s ručením omezeným je majetkový nástroj, což zrcadlí i majetková povaha podílu, proto předpokládám požadavek na majetkovou povahu přidané společnické povinnosti (a to i kdyby se např. vázala jen na konkrétní osobu společníka).

2.3
Přenechání podílu (jeho složek)

Podíl coby věc v právním smyslu lze přenechat k užité jinému nebo ho lze převést. Zatímco převody podílů nejsou právně ničím příliš složitým, větší diskusi mohou vyvolávat otázky spojené s jeho dočasným přenecháním, případně s dočasným přenecháním některých jeho složek. Předně je třeba říci, že na rozdíl od úpravy akciového práva zákon nezná specifická pravidla pro samostatně převoditelná práva (§ 281 a násl. z. o. k.), a nakládání s právy spojenými s podíly je proto v rukou společníka. Společník tak může např. dohodou přenechat třetímu právo na majetkové plnění ze společnosti (typicky dividenda nebo jiné vlastní zdroje), nicméně není-li toto zohledněno ve společenské smlouvě a není-li v ní výslovně sjednáno, že toto právo může obdržet osoba odlišná od společníka (§ 34 odst. 1 i. f. z. o. k.), není tato společníkova dohoda pro společnost závazná a majetkový podíl dál vyplácí společníkovi (ten s ním naloží dle své dohody). Obdobně se bude chovat také např. situace, kdy takovéto právo bude předmětem zajištění ve prospěch třetí osoby.

Diskusní rovněž může být otázka výkonu hlasovacího práva osobou odlišnou od společníka. Sporu nebude pro případy zastoupení nebo správy podílu v zástavě apod., nicméně regulace podílu opět rozdílně od právní úpravy akciové společnosti nezakazuje samostatný převod hlasovacího práva (§ 281 odst. 4 z. o. k.). Je tedy možné, aby společník převedl na třetího právo výkonu hlasovacího práva (např. do voting trust, nebo jako předmět zajišťovacího převodu), aniž by současně přestal být společníkem? Vyjdeme-li z toho, že zákon otázku hlasovacího práva ponechává v náruči dispozitivního práva a umožňuje i jeho úplnou ztrátu (podíl bez hlasovacích práv – § 135 z. o. k.), měli bychom i při jeho převodu mimo pozici společníka podle mého soudu uvažovat stejně. Společník převodem hlasovacího práva svůj podíl neztrácí, má práva a povinnosti společníka, a nabyvatel práv se společníkem nestává, pouze má právo účasti a hlasovat na valné hromadě (svým jménem) – důsledky jeho hlasování však nese i nadále společník. V zásadě lze nicméně říci, že jen pouhý přenos hlasovacího práva, aniž by se současně propojil s majetkovým plněním apod., moc smyslu nedává, byť může sloužit např. jako právo veta. Detail ale podle mého názoru nebude zcela v rukou společníka, ale bude záležet na obsahu společenské smlouvy či jejím ad hoc průlomu, protože pokud např. nebude možné, aby podíl nabyla třetí osoba, bude myslím složité dovodit, že nabyvatel hlasovacího práva má právo účasti na valné hromadě (i pro aplikaci § 171 odst. 2 z. o. k.).

Obdobné transakce lze samozřejmě činit s celým podílem, ať již ho převést, dát do dočasné správy třetí osobě (vč. správci zajištění podle § 2010 obč. zák. nebo do svěřenského fondu), dát jako předmět zajištění apod. Je-li cílem právního jednání věcné právo k podílu (vč. zástavního), použijí se pravidla občanského zákoníku pro zřízení a vznik zástavního práva, což značí, že platí stejné podmínky jako při převodu podílu. Ultima ratio tohoto pravidla, které nicméně platí obecně, je zabezpečit, aby každá dispozice s podílem, která může vést k jeho převodu, sledovala stejné podmínky, jaké zákon a/nebo společenská smlouva určí pro převod. Samozřejmě se nebrání interním ujednáním, která nemají vliv na postavení společníka a nemají účinky vůči společnosti (inter partes dohody). Otevřenou zůstávala otázka tiché cese podílu, tedy možnost převodu podílu inter partes, aniž by se převod notifikoval společnosti, a došlo tedy ke změně společníka. Zákon dnes stanoví, po novele a ve shodě se závěrem Nejvyššího soudu ČR,[13] že smlouva o převodu podílu musí být písemná s úředně ověřenými podpisy, a vůči společnosti je převod účinný doručením účinné smlouvy (§ 209 odst. 2 z. o. k.). Zákon tak klade výslovný požadavek na formu převodní smlouvy a současně předpokládá, že bez toho nedojde k účinnému převodu, proto lze usuzovat, že inter partes se jedná o (relativně) platnou smlouvu (ač bez úředně ověřených podpisů), která její strany zavazuje, byť nabyvatel není společníkem;[14] obdobné platí při absenci souhlasu valné hromady nebo jiného orgánu podle § 207 z. o. k.

2.4
Osud práv/povinností při přenechání podílu

Z výše uvedeného je zřejmé, že zatímco nakládání s podílem značí nakládání se všemi jeho složkami, nakládání s jeho složkami nemusí vést k dispozici s podílem. Pokud se nezmění vlastník podílu, tedy společník, platí výše uvedené a zpravidla půjde o inter partes ujednání nebo o přechodnou úpravu. Pokud se však mění společník, je otázkou, co vše se na nabyvatele s podílem převádí, resp. nakolik si to lze upravit odlišně. Předně platí, že pro společnost je společníkem ten, kdo jí byl jako společníkem řádně notifikován, a vůči němu proto následně společnost plní své povinnosti. I zde je nicméně možné, v intencích výše řečeného, že společnosti bude např. notifikována změna společníka, ale současně bude v souladu se společenskou smlouvou např. sjednáno, že dividenda náleží třetí osobě. Při převodu podílu může být rovněž sjednáno, opět v rámci dohody společníků, že dividenda do okamžiku převodu náleží původnímu společníkovi apod. Při sjednávání těchto pravidel je zpravidla třeba je promítnout nejen do převodní smlouvy, ale také do společenské smlouvy (byť ad hoc průlomem).

Jinak lze říci, že práva a povinnosti spojené s podílem sledují osud věci, na které visí, tedy sledují osud podílu. Jak uvedeno výše, obsah podílu určuje nejen zákon, ale také společenská smlouva, a co není obsahem podílu, byť je tím společník obligačně vázán, je nutné případně výslovně cedovat. Dojde-li k účinnému a společnosti notifikovanému převodu podílu, společnost s nabyvatelem zachází jako se společníkem a ten např., není-li jiné dohody, má právo i na dividendu z minulých let, bude-li o ní rozhodnuto poté, co se stal společníkem. Zajímavá je otázka příplatku, resp. jeho vracení – bylo dovozeno, že v obecné rovině jde o právo spojené s podílem, tedy při jeho převodu práva z něj (typicky na vrácení) a povinnosti (povinný příplatek) sledují nového společníka s výjimkou dobrovolně smluvně převzatého, ale zatím nesplněného příplatku[15].

Zajímavá je rovněž otázka aktivní legitimace ve sporech, které společník se společností vede, pokud v průběhu řízení převede podíl na jinou osobu. Obecně platí, že např. právo společníka dovolávat se neplatnosti usnesení valné hromady je právem spojeným s podílem,[16] nicméně bylo rovněž dovozeno, že ztráta postavení společníka v průběhu řízení vede ke ztrátě věcné aktivní legitimace, ledaže je zde dán právní zájem na pokračování (§ 80a o. s. ř.).[17] Nutno nicméně dodat, že zde soud řešil situaci ukončení účasti ve společnosti soudem, tedy bez právního nástupce, což může dát argumenty, že je-li zde nabývající společník, jeho zájem na trvání sporu je zachován bez dalšího[18].

2.5
Závěr

Zkoumáme-li podíl ve společnosti s ručením omezeným prizmatem probíhajícího procesu rekodifikace slovenského soukromého práva, je třeba říci, že začátek úvahy musí být spojen s mírou kogentnosti zákonných pravidel a také pojetím podílu coby věci. Mám za to, že právní úprava podílu primárně neváže na veřejný pořádek, tedy pro jejich případnou kogentnost je třeba hledat důvody spíše ve statusových otázkách, ledaže by šlo o pravidla, která určují podstatu společnosti s ručením omezeným coby druhu právnické osoby (numerus clausus). Nelze se myslím v této souvislosti spolehnout na výše zmíněný Lálův závěr o „jádru podílu“, nejen protože směšuje statusové otázky a veřejný pořádek,[19] ale také protože podíl sám o sobě není určujícím prvkem statusu právnické osoby, ale specifickým pravidlem pro jeden z jejích typů. Součástí úvahy o dispozitivnosti je také případný akcent na ochranu věřitelů či zásadní ochrana minorit. Neopomíjel bych rovněž skutečnost, že společnost s ručením omezeným není klasickou kapitálovou společností, proto není namístě ji připodobňovat akciové společnosti.

Současně by mělo být jasné, zda je podíl věcí (široké pojetí), nebo nikoliv (užší pojetí), přičemž v druhé z možností musí následně zákon jasně normovat, jak na podíl nahlíží absolutní práva apod.

Zákonná úprava by tak měla být spíše minimalistická, protože obsah podílu je z povahy věci volatilní, a zákon by měl spíše zdůraznit autonomii vůle (i např. zákonným mlčením), než didakticky upravovat různé možnosti modifikací. Bude-li z práva zřetelné, zda a jak[20] lze s podílem disponovat, zda a jak může být učiněn předmětem zajištění, jaké jsou obecné limity kogentnosti, je myslím dosti racionálních důvodů pro to, aby obsah podílů byl ponechán v rukou společníků a společenské smlouvy.

[1]  Příspěvek byl zpracován v rámci projektu APVV-18-0337.

[2]  Zde typicky společnosti s ručením omezeným.

[3]  Byť mu někdy říká podíl, někdy majetková účast, někdy členství apod.

[4]  In DVOŘÁK, J., ŠVESTKA, J., ZUKLÍNOVÁ, M. Občanské právo hmotné. Svazek 1., díl první: obecná část, Praha: Wolters Kluwer, 2013, s. 373–374.

[5]  RANDA, A. Právo vlastnické dle rakouského práva v pořádku systematickém, VII. vyd. Praha, 1922, s. 22.

[6]  V nové literatuře srov. např. TÉGL, P. in MELZER, F., TÉGL, P. et al. Občanský zákoník (§ 419–654). Velký komentář, svazek III. Praha: Leges, 2014, s. 198–203.

[7]  Snad s výjimkou situace, kdy by se odchylka od obecných pravidel o podílu dostala do rozporu s principem numerus clausus obchodních společností, tedy by se ve skutečnosti zcela narušila předpokládaná normativní esence druhů právnických osob – takováto odchylka by byla neplatná pro rozpor s veřejným pořádkem – viz také HAVEL, B., PIHERA, V. Hranice autonomie vůle v právu obchodních korporací (strukturální úvahy). Právník. 2022, č. 4, s. 319 a násl.

[8]  Typicky při start-upech s využitím zaměstnaneckých opčních plánů, exitových mechanismů, manažerských podílů či dalších ESOP mechanismů.

[9]  Možný rozpor s dobrými mravy zde ponechávám stranou, neváže na strukturální úvahy o společnosti s ručením omezeným.

[10]  LÁLA, D. Druhy podílů v kapitálových společnostech. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 47 a násl.

[11]  Nikoliv však právo hlasovat apod.

[12]  Například bude k posouzení odebrání práva na informace vs. zachování dostatečného vyrovnání informační asymetrie při společnické žalobě – což nemusí ale vždy vést k závěru o kogentnosti určitého pravidla, ale např. k závěru o potřebě obrácení důkazního břemene.

[13]  Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp. zn. Cpjn 204/2015, bod IV.

[14]  Viz také úvahy u § 209 in ŠTENGLOVÁ, I., HAVEL, B., CILEČEK, F., KUHN, P., ŠUK, P. Zákon o obchodních korporacích. Komentář. 3.vyd. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 544.

[15]  DĚDIČ, J., ŠUK, P. Příplatky v akciové společnosti. In Sborník XXVI. KJT. Praha: Leges, 2018. V detailu rovněž in ŠTENGLOVÁ, I., HAVEL, B., CILEČEK, F., KUHN, P., ŠUK, P. Zákon o obchodních korporacích. Komentář. 3.vyd. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 386 a násl.

[16]  Např. rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 27 Cdo 1499/2017.

[17]  Např. rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 29 Cdo 2043/2016.

[18]  Tak např. v konkretu usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 21. 6. 2021, sp. zn. 14 Cmo 320/2020 – „Domáhá-li se (bývalý) společník vyslovení neplatnosti rozhodnutí přijatého pro jeho rozpor se zákonem či stanovami, nemusí prokazovat naléhavý právní zájem na takovém určení ve smyslu § 80 OSŘ a jeho návrh na zahájení řízení nelze zamítnout pro nedostatek naléhavého právního zájmu.“

[19]  L. c., s. 31 a násl.

[20]  Zde dodávám, že považuji za nedůvodný český požadavek na úředně ověřený podpis převodní smlouvy, např. i proto, že totéž se nevyžaduje u rubopisu kmenového listu či akcie nebo při převodu obrazu od Picassa.

3

Povaha „účasti“ (členství) ve spolku a její převoditelnost

Luboš Brim, Kateřina Ronovská

3.1
Úvod

České spolkové právo tradičně vychází ze zásady osobně vázaného členství ve spolku, jíž je vyjádřen společný zájem členů na dosahování určitého účelu.1 Účast ve spolku může nicméně představovat i hodnotu majetkovou. Osobní a majetková složka členství přitom mohou jít (a mnohdy jdou) ruku v ruce. S majetkovou složkou členství ve spolku (členského závazku) pak souvisí i otázka možnosti upravit ve stanovách spolku vkladovou povinnost člena, připustit převoditelnost či děditelnost spolkového členství, založit právo na vypořádací podíl při ukončení účasti ve spolku atd.

Historicky – při výkladu zákona č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů, jenž upravoval problematiku spolčování do 31. 12. 2013 – dovozovala právní doktrína nemožnost převodu členství (účasti) v občanském sdružení. Jako důvod pro tento přístup bylo uváděno, že se jedná o osobní poměr postrádající „majetkové vyjádření, např. ve formě majetkového podílu“, z čehož „plyne i nemožnost převodu členství“.2 Myšlenka, podle níž z osobní (tj. nemajetkové) povahy členství ve spolku vyplývá jeho nepřevoditelnost, byla některými zopakována i ve vztahu k nové úpravě spolkového práva, obsažené dnes v zákoně č. 89/2012 Sb., občanském zákoníku.3 Tento závěr však vnímáme jako poněkud zjednodušující a nedostatečně reflektující principy fungování spolkového práva po roce 2014.

3.2
Převoditelnost členství ve spolku: koncepční přístup a právní úprava de lege lata

Není sporu, že hlavní činností spolku nemůže být podnikání ani jiná výdělečná činnost (§ 217 odst. 1 obč. zák.).4 Účastí ve spolku tedy členové realizují jiné zájmy než majetkový zájem na dosažení zisku. Z toho však nevyplývá, že by členství ve spolku muselo vždy nutně odrážet výhradně osobní (nemajetkové, „ideální“) zájmy členů. I když nemůže být s členstvím ve spolku spojeno právo na rozdělování zisku, mohou s ním být (a často také jsou) spojena jiná majetková práva. V takových případech pak postavení člena neodráží toliko jeho osobní zájem účastnit se na činnosti spolku, ale též – alespoň potenciálně – jeho majetkový zájem na obdržení určitého plnění majetkové povahy.5

Tuto tezi lze ilustrovat příkladem, jenž se inspiruje skutečnými případy privatizace obecního bytového fondu prostřednictvím občanských sdružení v České republice.6 Obec projevila ochotu převést byty v jí vlastněných bytových domech na nájemce těchto bytů. Nájemci se zájmem o privatizaci založili spolek a poskytli mu finanční prostředky, za něž tento spolek byty od obce odkoupil. Podle svých stanov měl pak spolek byty dočasně pronajímat svým členům a následně je převádět do jejich vlastnictví. Členství v takovém spolku z hospodářského hlediska zjevně odráželo majetkový zájem členů na nabytí bytů. Je pak racionální, aby úprava právního vztahu mezi členem a spolkem v podobných situacích reflektovala i tuto majetkovou rovinu, například umožněním převodu a přechodu hodnoty, již zde členství ve spolku představuje.

Občanský zákoník proto sice v § 232 stanoví, že se členství ve spolku váže na osobu člena a nepřechází na jeho právního nástupce, výslovně však umožňuje, aby se spolkové stanovy od daného pravidla odchýlily.7 Takováto změna v osobě člena spolku přitom musí zároveň respektovat princip dobrovolnosti spolkového sdružování, v souladu s nímž nikdo nesmí být nucen k účasti ve spolku (§ 215 odst. 1 obč. zák.).8 Platí též, že nikdo nemá per se právní nárok na členství (pokud tento nárok není založen nastavením ve stanovách^9). Pro vznik členství je vždy nutný konsensus o vzniku členství, tj. projev vůle spolku (příslušného orgánu) i nově nastupujícího člena.

České spolkové právo dále připouští různé druhy členství (což je ostatně projevem spolkové autonomie), u kterých může být nastaven různý rozsah práv a povinností (majetkové i nemajetkové povahy). Může jít o práva na spolupůsobení (spolurozhodování), užívací práva (různého rozsahu) či tzv. práva ochranná (právo vystoupit ze spolku či právo na soudní ochranu).10 Ve stanovách lze též založit právo na určitý „vypořádací (majetkový) podíl“; ze zákona nicméně takové právo neplyne.

3.3
Převoditelnost členství ve spolku v právních řádech německy mluvících zemí

Výše popsaná možnost připuštění různých druhů členství, jakož i jeho převoditelnosti odpovídá právní úpravě v Rakousku, Německu a Švýcarsku. S ohledem na dosavadní absenci podrobnější diskuse nastíněné problematiky v české právní doktríně stojí za to stručně popsat přístupy, které se uplatňují právě v těchto – českému právnímu řádu příbuzných – zahraničních jurisdikcích.

Rakouská právní úprava spolkového práva převoditelnost členství ve spolku neupravuje. Obecně se členství zakládá buď (při vzniku spolku) ustanovením zakladatelského právního jednání, nebo (po vzniku spolku) uzavřením smlouvy o vstupu do spolku mezi zájemcem o členství a spolkem.11 Podle rakouské doktríny v pochybnostech platí, že členství ve spolku převoditelné není, stanovy nicméně mohou jeho převod připustit. Je pouze nutné trvat na tom, že členství nemůže být na třetí osobu převedeno bez jejího souhlasu.12

Německé právo stanoví, že je členství ve spolku nepřevoditelné (§ 38 odst. 1 BGB).13 Pokládá se tedy v zásadě za právní pozici vázanou na osobu člena (höchstpersönliche Rechtsstellung).14 Připouští se ale, aby se stanovy od tohoto zákonného nastavení odchýlily (§ 40 BGB).15 V určení konkrétních podmínek nabývání členství mají tvůrci stanov spolku velkou míru autonomie: mohou omezit okruh osob, jež jsou oprávněny členství nabýt převodem, určit, že se k převodu bude vyžadovat souhlas orgánu spolku, anebo naopak stanovit, že se převod uskuteční samotným projevem vůle převodce a nabyvatele členství bez jakékoli součinnosti spolku.16 S členstvím přecházejí na nabyvatele všechna práva a povinnosti, nikoli však postavení člena voleného orgánu.17 Většina práv a povinností vyplývajících ze členství ve spolku (například hlasovací práva) není samostatně převoditelná (platí tzv. zákaz odštěpení těchto práv, Abspaltungsverbot); opačné ujednání ve stanovách je neplatné.18 Naproti tomu pohledávky, jež sice vyplývají z členství, ale jsou nezávislé na jeho dalším trvání, je zásadně možné převést (či zastavit).19

Konečně i ve Švýcarsku je podle čl. 70 odst. 3 ZGB členství ve spolku zásadně nezcizitelné. Doktrína však toto ustanovení pokládá za dispozitivní, a umožňuje tedy, aby stanovy převod členství na třetí osobu nebo jeho přechod na právního nástupce původního člena připustily.20

3.4
Převoditelné členství ve spolku jako předmět práv

Převoditelnost členství ve spolku je teleologicky zdůvodněna primárně myšlenkou, že členství může mít majetkový rozměr. Tímto majetkovým rozměrem rozumíme, že je člen spolku nadán právem majetkové povahy, jehož existence či vymahatelnost je podmíněna členstvím ve spolku, nebo má alespoň legitimní očekávání, že mu takové právo majetkové povahy vznikne.21 Je nicméně možné, aby stanovy spolku ve smyslu § 232 odst. 1 obč. zák. připustily převoditelnost též u členství, jež majetkovou dimenzi nemá,22 a naopak aby existovalo členství ve spolku, které má pro člena majetkový význam, ale jehož převod stanovy neumožňují.

Jsou-li ovšem kumulativně splněny obě uvedené podmínky, tedy a) je-li převod členství připuštěn stanovami spolku a b) má-li členství majetkový rozměr ve výše uvedeném smyslu, získává členství ve spolku určitou (limitovanou) podobnost se členstvím v obchodní korporaci, zejména družstvu coby obchodní korporaci, s níž právní forma spolku vykazuje patrně nejtěsnější afinitu. To se na první pohled může jevit neintuitivní. Je však zapotřebí uvědomit si, že spolky jsou s družstvy i jinými obchodními korporacemi úzce geneticky i funkčně spřízněny.

V německojazyčné právní vědě se spolky, kapitálové obchodní společnosti a družstva společně označují jako soukromoprávní korporace (privatrechtlichen Körperschaften) nebo přímo jako spolky v širokém slova smyslu (Vereine im weiteren Sinne).23 Jako základní forma (Grundform) pro veškeré entity náležející do této rodiny pak bývá označován právě spolek ve vlastním (občanskoprávním) slova smyslu.24 Ve světle naznačené příbuznosti můžeme usuzovat, že má-li členství ve spolku s majetkovou hodnotou hospodářský význam, jenž je v určitých – velmi omezených – ohledech srovnatelný s rolí účasti v družstvu, a vytváří-li převod takového členství situace, jež mají svou obdobu u družstev, není neorganické či protismyslné reagovat na ně analogickým použitím pravidel vytvořených pro podobné případy v rámci úpravy družstev.25 Využití těchto nástrojů práva obchodních korporací pak umožňuje učinit úpravu dispozic s členstvím ve spolku funkční z hlediska převodce, nabyvatele, ale též třetích osob (zejména věřitelů člena spolku).

Východiskem našich úvah se může stát myšlenka, že členství ve spolku není pouze souborem práv a povinností člena spolku, ale je z povahy věci rovněž předmětem práv (resp. věcí v právním smyslu). To platí, jak uvádí Karsten Schmidt, ať již je členství převoditelné, či nikoli.26 Přinejmenším je-li členství ve spolku převoditelné a má-li majetkový rozměr, lze je – podobně jako družstevní podíl (§ 595 z. o. k.)27 – kvalifikovat coby věc v právním smyslu.28 Mohou se k němu proto upínat majetková práva relativní (vzájemná práva stran smlouvy o převodu členství ve spolku), ale též majetková práva absolutní. Je proto například otázkou, zda by na základě obdobné argumentace, s ohledem na niž se akceptuje vydržení družstevního podílu, nemohlo být připuštěno též vydržení převoditelného členství ve spolku.29

(Převoditelné) členství s majetkovým rozměrem bude zásadně možné ocenit, tedy vyjádřit jeho hodnotu v penězích (§ 492 odst. 1 obč. zák.).30 Tomu není nijak na překážku fakt, že pravděpodobně neexistuje dostatečně rozsáhlý trh s členstvími ve spolku, jenž by umožňoval zjištění obvyklé ceny konkrétního členství porovnávací metodou. Hodnota členství se totiž bude zpravidla odvíjet od hodnoty aktiva, k němuž se upíná právo člena spolku zakládající majetkový rozměr členství. Zmíněné aktivum (například byt, na jehož převod má člen právo) pak bude možné standardně ocenit. Tím bude rovněž umožněno, aby byly na vztah převodce a nabyvatele členství aplikovány občanskoprávní nástroje, jejichž použití je podmíněno hodnotovým nepoměrem mezi vzájemně poskytnutými plněními, jako jsou neúměrné zkrácení (§ 1793 obč. zák.) a lichva (§ 1796 obč. zák.).

Převoditelné členství ve spolku, jež je vybaveno majetkovou dimenzí, je zřejmě rovněž použitelné k zajištění, zejména jako zástava.31 Pravidla obsažená v § 1320 a násl. obč. zák. se zde mohou uplatnit analogicky. Vznik zástavního práva ke členství ve spolku by proto měl být nejspíše vázán na zápis do spolkového rejstříku (§ 1322 odst. 1 obč. zák.), přestože se členové spolku jinak do spolkového rejstříku nezapisují (podobné nastavení viz u družstev, jejichž členové také v obchodním rejstříku obecně nejsou zapsáni^32).33

Lze-li členství ve spolku převádět a má-li majetkovou hodnotu, mělo by být s ohledem na potřebu ochrany právního postavení věřitelů člena spolku též postižitelné v rámci výkonu rozhodnutí a exekuce. Pro tyto účely nacházíme nejbližší – a tedy analogicky aplikovatelnou – úpravu v § 320aa a § 320ab o. s. ř., kde je regulováno postižení účasti povinného v družstvu, ve společnosti s ručením omezeným a v komanditní společnosti, jedná-li se o komanditistu.34 Přichází rovněž v úvahu, aby takové členství bylo v insolvenčním řízení sepsáno do majetkové podstaty člena, a to podle analogicky aplikovaného pravidla o soupisu družstevního podílu [§ 206 odst. 1 písm. g) zák. č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů].35,36

3.5
Závěr a výhled do budoucna

V souvislosti s úvahami o „materializaci“ členství ve spolku vyvstává celá řada dalších souvisejících otázek, na které bude muset česká a slovenská právní doktrína hledat odpovědi a na jejichž rozbor v této stati nedošlo. Máme zde na mysli např. otázku, zda musí členství ve spolku vždy zahrnovat „osobní složku“, či zda a jak lze definovat minimální obsah členství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Převody obchodních podílů a akcií.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.