Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Juliana Weinbergová

Josephine Bakerová:

Tanec jejího života

Z německého originálu
Josephine Baker und der Tanz des Lebens,
vydaného nakladatelstvím
Ullstein Buchverlage GmbH v roce 2021,
přeložila Helena Mirovská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8433. publikaci.

Redakce Lucie Peláková
Korektura Květa Svárovská
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Josephine Baker und der Tanz des Lebens © 2021 by Juliana Weinberg
Published by Ullstein Buchverlag GmbH, Berlin, Germany
Translation © Helena Mirovská, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-628-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-628-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-232-5 (print)

I have walked into the palaces of kings and queens
and into the houses of presidents. And much more.
But I could not walk into a hotel in America
and get a cup of coffee, and that made me mad.

Vstupovala jsem do paláců králů a královen
i do sídel prezidentů. A na mnoho dalších míst.
Ale v Americe jsem nemohla jít do hotelu
a dát si šálek kávy, a to mě hrozně rozčilovalo.

Josephine Bakerová

Prolog

St. Louis, Missouri, červenec 1917

Josephine byla k smrti unavená, přesto však nemohla usnout. V kamrlíku bylo dusno a vedro a z těl jejích sourozenců Richarda, Margaret a Willie Mae, s nimiž se dělila o postel, sálalo teplo, takže se potila tím víc. Opatrně, aby ostatní neprobudila, ze sebe stáhla tenkou přikrývku.

V rohu místnosti něco zaharašilo. Na chvilku zvedla hlavu a pátrala po zdroji zvuku. Ošuntělou, levným nábytkem vybavenou místností se mihly dva stíny a rychle zmizely pod postelí. Josephine nechala hlavu klesnout zpátky na proleželou matraci. Krys se nebála.

Bratr Richard jí ve spánku vrazil loktem do žeber, ve vedlejším pokoji pochrupovala její matka Carrie a nevlastní otec Arthur.

Josephine si přitiskla ruce na uši. Ležela tu s otevřenýma očima už několik hodin a věděla, že musí co nejdřív usnout, aby se aspoň trochu vyspala, než ji matka v pět hodin vzbudí. Ještě před začátkem školy musí uklidit u jedněch starých manželů, vynést jim nočník a oškrábat brambory. Naštěstí to nebylo daleko, tihle manželé bydleli stejně jako ona a její rodina v Boxcar Townu, černošské čtvrti připomínající slum. Na těch pár dolarech, co Josephine nosila domů, záviselo živobytí rodiny.

„Jsi holt nejstarší, je ti jedenáct,“ říkávala Carrie chladně. „To znamená, že máš povinnosti. Potřebujeme, abys nám přispívala, hlavně teď, když je Arthur bez práce.“

Malá Willie Mae, která spala v nohách postele, se pohnula a něco ze spánku zamumlala. K tomu měla Josephine pocit, že slyší ještě něco dalšího – nějaké zvuky zvenčí, možná volání nebo křik? Okamžitě byla zase úplně vzhůru. Ale to se jí určitě jen zdálo, byl to nějaký výplod jejího příliš unaveného mozku. Pevně stiskla víčka a snažila se představovat si něco hezkého, co by jí pomohlo vklouznout do říše snů. Neměla snadný život. Žila s celou rodinou v nuzném baráčku a musela tvrdě pracovat pro cizí lidi, kteří se k ní nechovali vždycky dobře. Na každodenní strasti dokázala na hodinku či dvě zapomenout, jen když se jí podařilo utéct o pár ulic dál na návštěvu k babičce. Babička měla truhlu plnou starých šatů a klobouků a Josephine se o nedělích nadšeně navlékala do rób, které jí byly trochu moc dlouhé, na bujnou černou kštici si nasazovala staromódní klobouky z minulého století zdobené peřím a pořádala představení pro sousedy. Rozpustile tancovala a dováděla, užívala si pozornosti a potlesku pobavených diváků. Byly to jediné okamžiky, kdy si připadala doopravdy šťastná. Kdy měla pocit, že za něco stojí.

Z polospánku ji vytrhl hlasitý zvuk. Znělo to jako výstřel, ale to jí nejspíš jen tak připadalo. Boxcar Town byl tak chudý, že tu nikdo žádné střelné zbraně neměl. Vždyť si zdejší lidé mohli sotva dovolit pár brambor nebo kousek chleba. Posadila se a zaposlouchala se do tmy. A znovu zvuky – tentokrát dozajista výkřiky. Polilo ji horko.

Pak bylo zase ticho. Josephinino hlasitě bušící srdce se uklidnilo. Lidé tu byli všichni chudí a žili namačkaní v těsných prostorech; nebylo neobvyklé, že tu a tam vypukla hádka. Vášně většinou zase rychle vychladly.

Než znovu usnula, zkoušela si představovat, jak tančí v drahém kostýmu na velkém pódiu před zástupy jásajících diváků.

V příštím okamžiku už jí někdo hrubě lomcoval paží, malé sestřičky brečely a bratr Richard si ustrašeně přetahoval deku přes hlavu.

„Vstávat!“ nařizovala jim Carrie. „Všichni, hned!“

Josephine se s námahou snažila udržet oči otevřené a ospale zamžourala na rodiče. „Co… co se stalo…?“

Ty zvuky prořezávající noční ticho byly nepochybně výstřely. Carrie neodpovídala. Ohlušující rámus a křik spousty lidí, zvedající se jako vlna, hovořily samy za sebe. Přepadení čtvrti. Carrie prudce vytáhla Willie Mae z postele a posadila si ji na bok, Margaret táhla za ruku za sebou. Otčím uchopil Richarda a Josephine železným stiskem za ruce a vlekl je k zadním dveřím. O Josephininy bosé nohy se otřela krysa.

„Ven, rychle ven, dělejte,“ pobízela je Carrie roztřeseně, a ještě než domluvila, přiletěla oknem z ulice hořící pochodeň. Josephine se nechápavě zastavila a chvíli zírala, jak plameny zběsilou rychlostí stravují dřevěnou podlahu.

„Pospěš si, Tumpy,“ oslovila ji Carrie naléhavě jménem, jež používala, když byla Josephine ještě úplně malá, „než bude celej barák v plamenech.“

Josephine se od ohně nedokázala odtrhnout. Na okamžik jí připadalo, že za oknem zahlédla bílou tvář zkřivenou do nenávistného úšklebku. Rodiče ji se sourozenci vystrkali zadními dveřmi na uschlý trávník za domkem, tam se všichni schovali do hustého křoví a plni zděšení spatřili, že domy hoří v celé ulici. Noční vzduch byl prosycený hustým a štiplavým kouřem.

Josephinini sourozenci střídavě kašlali a vzlykali. Jen ona neplakala. Vytřeštěnýma hnědýma očima skrz mezery mezi domy oněměle pozorovala ohromný dav bílých mužů, jak se valí ulicí. Řvoucí horda třímala v rukou pochodně a pušky. Lidé o překot prchali ze svých obydlí a volali o pomoc, nocí šlehaly výstřely. Tu a tam někdo zavyl jako poraněné zvíře.

„Dál,“ supěla Carrie a ochranitelsky ovinula paže kolem svých dětí. „Musíme dál, jinak nás tu najdou.“

S Arthurem napůl táhli, napůl nesli menší děti do husté spleti stromů a křoví na kraji Boxcar Townu, aby se tu schovali. Pod bosýma nohama jim šustila tráva, stejně jako pod nohama několika sousedů, kteří v malém lesíku rovněž hledali útočiště.

Josephine je pomalu následovala. Znovu a znovu se otáčela za masakrem, který se v její čtvrti rozpoutal. V chudobných dřevěných chatrčích syčely a praskaly plameny, střechy se hroutily. Příbytky stovek sousedů se nenávratně rozpadaly. Všechno to málo, co zdejší lidé vlastnili, spolykal oheň.

„Zničí nám dům…!“ Margaret křičela a plakala, až se třásla po celém těle.

Carrie ji přitáhla k sobě a snažila se ji uklidnit. „Pšt, holčičko, ne tak nahlas, jinak na nás přijdou.“

„Proč?“ šeptala Josephine. Připadala si jako ochromená, neschopná pochopit, co se to dnes v noci odehrává.

Arthur si přejel rukama od sazí po vlhkém obličeji. „Běloši nás prostě nenávidí. Jako kdybychom nebyli lidi jako oni.“

Josephine pořád ještě strnule upírala pohled na chatrče v plamenech. Cítila na kůži žár ohně a slyšela zoufalé výkřiky těch, kdo své příbytky nestihli včas opustit nebo je zasáhly výstřely. „Ale proč, Arthure?“

„Netuším,“ odpověděl otčím zasmušile. „Možná mají strach, že jim vezmeme práci. Přitom jsem sám za poslední roky na žádnou práci nenarazil.“ Klesl na kolena, přitiskl si ruce k očím a tiše se rozplakal.

Josephine si objala tělo rukama, jako by navzdory sálajícímu žáru plamenů mrzla. Jako v mlze slyšela svou rodinu a sousedy vzlykat a bědovat. Jejím nitrem cloumaly vztek, nepochopení a strach, stravující jako oheň, černé jako popel přinášený lehkým větříkem. Jak to, že jimi tak opovrhují, proč je považují za tak méněcenné? Vždyť už beztak patřili k těm nejchudším z chudých, a dnes v noci přišli i o tu poslední trošku majetku a o střechu nad hlavou. Poslední zbytky důstojnosti se rozplývaly v hustém kouři všude kolem.

Josephine bylo sice teprve jedenáct let, ale měla nejasné tušení, že ji zvěrstva, jichž dnes byla svědkem, budou ve snech pronásledovat ještě dlouho.

Část I: Černá Venuše
(1925–1936)

I ran away from home. I ran away from St. Louis, and then I ran away from the United States of America because of that terror of discrimination, that horrible beast which paralyzes one’s very soul and body.

Utekla jsem z domova. Utekla jsem ze St. Louis a pak jsem utekla ze Spojených států amerických, kvůli tomu teroru diskriminace, té příšerné bestii ochromující samotnou duši i tělo.

Josephine Bakerová

1

Září 1925

Josephine seděla jen ve spodním prádle na prodřeném koberci svého pronajatého zařízeného pokoje. Vedle sebe měla misku s citronovou šťávou. Do světle žluté tekutiny namáčela bavlněnou utěrku a pečlivě si jí otírala paže, nohy, dekolt i obličej. Tuto proceduru prováděla už několik týdnů večer co večer a zabrala jí pokaždé nejméně třičtvrtě hodiny. Copak by už brzy neměly být vidět výsledky? Natáhla obě paže a prohlížela si je v matném světle stojací lampy.

„Pořád stejně hnědá, jako když jsem se narodila,“ zamumlala rozmrzele. „Asi to bude marná snaha.“ Rozčarovaně mrskla mokrou utěrkou do misky, až citronová šťáva vystříkla, a kopla do kůry z vymačkaných citronů povalující se po koberci. O citronech se sice říkalo, že mají bělicí účinky, ale její kůže ne a ne zesvětlat, ať dělala, co chtěla.

Venku už byla tma, avšak otevřeným oknem se dovnitř dosud linuly zvuky ulice a vlahý vzduch. Byla sobota večer, den, kdy se toho v newyorské čtvrti Harlem dělo nejvíc. Ulice pod cihlovým domem, v němž měla svůj pokoj, přímo vibrovala energií. Lomoz automobilů se mísil se vzrušenými hlasy lidí spěchajících za zábavou. Ještě hodinku nebo dvě a v klubech začne blázinec. Rozdováděné publikum bude bujaře tleskat zpěvákům, jazzovým hudebníkům a účinkujícím z exotických revuí, které jsou zrovna v kurzu.

Josephine letmo pohlédla na hodiny. Ještě měla čas. Představení, v němž vystupovala, začínalo až kolem půlnoci.

Přehodila přes sebe župan a přešla ke stolu, na němž ležel rozepsaný dopis pro rodinu v St. Louis. Namočila pero do inkoustu, ale nezmohla se na nic víc než na okusování násadky, nevěděla, co napsat.

„Ale co. Máma ví, že mi psaní nejde,“ řekla si a myšlenku, že by dopisní papír zaplnila několika osobními řádky, prostě zavrhla. Napsala na něj pouze „od Josephine“. Zasunula ho do obálky spolu s několika bankovkami, které si odložila z honoráře. Písmo měla kostrbaté a neobratné, protože jako malá chodila do školy jen občas. Od sedmi let pracovala v St. Louis u jedné přísné paní na okraji Boxcar Townu jako výpomoc v domácnosti, dokud jí tahle paní jako trest za nepozornost – nechala nedopatřením vzkypět vodu – neopařila ruku. V osmi si vydělávala pár dolarů u jedněch bezdětných manželů, uklízela u nich a vařila, dokud se s ní pán trochu moc nesblížil. Pak ji paní vyhodila.

Vytrhla se ze vzpomínek na dětství a zalepila obálku; hodí ji do schránky cestou do Plantation Clubu. Její rodina byla pořád ještě chudá jako kostelní myši, každý cent navíc se jim hodil.

„Josephine! Už jsi hotová?“ Na dveře zabušila Ethel Watersová, která obývala vedlejší pokoj a v klubu vystupovala s ní. Na rozdíl od Josephine nebyla pouhou sborovou tanečnicí, ale vlastně hvězdou představení – směla zpívat sólová čísla.

„Jo, jo, už jdu,“ zabručela Josephine a navlékla se do šatů.

Když vykročila do zšeřelé chodby, Ethel si ji zvědavě změřila. Byla o deset let starší než devatenáctiletá Josephine a měla mnohem víc zkušeností na jevišti. „Poslyš, ty tak voníš… po citronech…?“

Josephine mávla rukou. „Můj večerní rituál s citronovou šťávou, vždyť víš.“

Ethel se zachichotala. „Tys to ještě nevzdala? Myslím, že abys jenom o malinko zesvětlala, musela by ses v tom citronu koupat denně několik hodin.“

„Jenom se mi směj,“ postěžovala si Josephine, když vycházely z domu a mířily na 126. ulici, kde se nacházel Plantation Club. „Ty jsi hvězda klubu, pro tebe to všechno asi tolik neznamená. Ale já jsem jenom malá tanečnice z poslední řady… Černá holka se nikomu nelíbí. Krásná ženská musí být vždycky bílá.“

Ethel si povzdechla. „Já vím. Ale barvu kůže člověk nezmění.“

Brzy dorazily do Plantation Clubu. Na město se snesla černočerná tma a zahalila nahnědlou cihlovou budovu s půlkruhovými oblouky nade dveřmi a okny do svého pláště. Okna zářila pestrými barvami a působila hřejivě a přitažlivě, jako maják uprostřed noci.

Josephine s Ethel zamířily rovnou k vedlejšímu vchodu vyhrazenému pro personál, kde se srazily se skupinkou mladých bělochů, podle všeho už značně rozjařených. Dívky, typické moderní „flappers“ v krátkých sukních, s dlouhými perlovými náhrdelníky a silně nalíčenými obličeji, se na ně dívaly s opovržením. Jedna mladá žena s krátkými blonďatými vlasy načesanými do módních vln vyfoukla Josephine do obličeje kouř z cigarety.

„Tome,“ pronesla pronikavým hláskem na svého společníka navlečeného do dokonalého smokingu. „Odkdy smějí do klubu negři?“

V Josephine se všechno sevřelo, přestože podobné scény zažívala skoro denně. Jako kdyby skutečně stála o to, aby do takového lokálu mohla vstoupit jako host! Byla to scestná myšlenka, i když se potají užírala tím, že nemá stejná práva jako běloši.

Společník mladé ženy se zakřenil. „Neboj, puso, ty dvě tady určitě jenom pracují. Asi uklízečky.“

„Ach ano. Máš pravdu.“ Skupinka se zasmála a hrnula se hlavním vchodem dovnitř.

Josephine rázovala za Ethel, která jen pokrčila rameny, do dveří pro personál. Rozmrzele následovala přítelkyni do šatny, kde už se na vystoupení připravovalo několik dalších tanečnic z jejich souboru, a usadila se na své obvyklé místo. V duchu si představovala, co všechno by té blondýnce mohla pěkně od plic říct, jenže jí bylo jasné, že by se tím leda připravila o práci.

Překotnými pohyby si nanesla na tvář bílý pudr a vklepávala si ho do pokožky.

„Ani pudr z tebe bělošku neudělá,“ poznamenala Ethel pobaveně.

Josephine postavila nádobku s pudrem na stůl tak nešetrně, až se prášek rozlétl, a začala si do krátkých černých vlasů vtírat pomádu, aby jí přiléhaly těsně k hlavě. „Já taky nechci být bílá. Ale trocha respektu k nám by neškodila.“

Bessie, jedna z tanečnic, která si právě oblékala přiléhavý kostým, se vesele rozesmála. „Sni dál, holčičko.“

Josephine obrátila oči v sloup. „Jen pozor, aby se můj sen jednoho dne nestal skutečností. Co ty víš?“

„Nehádejte se, děvčata,“ napomenula je Ethel, zatímco si barvila řasy načerno. „Některé věci jsou zkrátka tak, jak jsou. Ale teď něco úplně jiného: myslete prosím všechny na to, že po představení nemáte hned zmizet! Šéf vzkazuje, že se pak všichni sejdeme v šatně. Budeme tu mít významnou návštěvu.“

„Kdo to asi bude?“ Josephine si urovnala lehounký kostým, který toho zrovna moc nezakrýval. Nevadilo jí to, líbilo se jí, když publikum obdivovalo její lesknoucí se štíhlé nohy.

V tom okamžiku se ve dveřích objevil majitel klubu George, o němž se proslýchalo, že má vazby na mafii – což v této branži nebylo nic neobvyklého –, a důraznými gesty svolával tanečnice k sobě. „Na co čekáte, probůh? Jste na řadě, diváci už jsou netrpěliví. A vy si tu klidně dřepíte a žvaníte!“

„Klídek, vždyť si lidi zaplatili, aby nás mohli vidět.“ Ethel si s bohorovným klidem rovnala hedvábné záhyby šatů. „Tak určitě vydrží pár minut čekat.“

George zaskřípal zuby a Josephine se v duchu uchechtla. Jako pokaždé nastupovala v řadě „revue girls“ na pódium až jako poslední. Stejně jako ostatní tanečnice ji oslnilo prudké světlo reflektorů, takže elegantní interiér Plantation Clubu spíš jen tušila, než že by něco viděla. Mezi stoly s drahými bílými ubrusy kmitali číšníci ve smokinzích s plně naloženými podnosy a zásobovali publikum pokrmy a nápoji.

Ethel se dala do zpěvu, místnost zaplnil její tmavý, sametový hlas. U stolů okamžitě utichl veškerý hovor a publikum okouzleně naslouchalo. V pozadí tančily revue girls, máchaly do rytmu hudby pažemi, kroužily boky a vytáčely kolena dovnitř a zase ven. Sál zahalily smyslnost a erotika, visely nad hlavami diváků jako těžký mrak.

Josephine měla navíc ve skupině zcela speciální úlohu: dělala kašpárka. Stála vždy na pravém konci řady dívek, kde se její vylomeniny nedaly přehlédnout. Když Ethel dozpívala a zařadila se mezi ostatní tanečnice, které nyní spustily ve svižném tempu charleston, předváděla Josephine různé grimasy, vyplazovala na diváky jazyk, komicky šilhala a klopýtala za ostatními děvčaty. Publikum bylo jako vždy bez sebe nadšením, odměňovalo vystoupení dupotem a rozjařeným smíchem. Josephine do sebe aplaus nasávala jako sladký nektar – tady na pódiu mohla být opravdu sama sebou, tady mohla ukázat, co se v ní skutečně skrývá. Venku na ulici byla jen nevítaná černoška, na kterou běloši pohlíželi jako na něco bezcenného a špinavého, často jí dokonce nadávali. Už jako malá holčička, když v babiččiných starých róbách a kloboucích pořádala představení pro sousedy, věděla, že právě pro tohle se narodila. Byla předurčena k tancování.

Po představení sestoupila omámená potleskem z pódia a vydala se za Ethel a ostatními tanečnicemi zšeřelou chodbou do šatny. Ve stínu dveří postával jakýsi bělošský host, kouřil doutník a skrz hustý dým si ji prohlížel. Josephine cítila jeho zrak klouzat po svém těle. Pak se prudce odvrátil, s doutníkem mezi zuby zamumlal: „negerská couro“ a zamířil zpátky do sálu.

Se vzpurně zdviženou bradou vešla do šatny a začala se nešetrnými pohyby odličovat. S muži zatím neměla příliš dobré zkušenosti. Myšlenky jí na okamžik zabloudily k oběma mužským exemplářům, které jí prošly životem. Přestože jí bylo sladkých devatenáct, měla za sebou už dvě manželství. Ve třinácti si vzala téměř stejně starého Willieho Wellse. Její matka Carrie se svazkem souhlasila, protože tajně doufala, že jí přinese lepší životní podmínky. Krátké manželství – a navíc ilegální, protože ani v Missouri nebyly dětské sňatky povoleny – skončilo mohutnou hádkou mezi oběma dospívajícími, načež Willie zmizel a už o něm nikdy neslyšela. V patnácti se vdala za železničáře Willieho Bakera, ale brzy ho opustila, aby odešla do New Yorku zkusit štěstí na jevišti. Nezbylo jí po něm nic, jen příjmení – Bakerová. Po bývalých manželích se jí dosud ani trochu nezastesklo. O roli zdrženlivé ženy v domácnosti nestála.

Ze zamyšlení ji vytrhl majitel klubu George, když vstoupil mezi děvčata a zatleskal. Okamžitě zavládlo ticho a oči všech dívek se zvědavě upřely na dobře oblečenou bělošku stojící za ním. V černých večerních šatech s drahým perlovým náhrdelníkem vyzařovala přirozenou eleganci. To bude ta slibovaná významná návštěva, prolétlo Josephine hlavou. Co taková sebevědomě působící bruneta, mohlo jí být kolem pětatřiceti, hledá mezi černými kabaretními tanečnicemi? Pleť měla jemnou a světlou jako perla.

„Děvčata,“ George znovu zatleskal. „Smím vám představit našeho hosta? Tohle je paní Caroline Reganová, které si velice vážím. Je to známá podporovatelka umění a pohybuje se v nejlepších newyorských kruzích. A má pro vás nesmírně lákavou nabídku!“

Paní Reganové při tom nadšeném projevu pobaveně zacukaly koutky. Josephine a ostatní tanečnice si ji zvědavě prohlížely. Co tuhle očividně dobře situovanou ženu přivádí do zatuchlé šatny Plantation Clubu?

„Dobrý večer, dámy,“ ujala se s lehkostí slova Caroline Reganová. „Nebo snad raději dobré ráno, vzhledem k pokročilé hodině? Byla jsem se s manželem podívat na představení – a ne poprvé. Vaše vystoupení bylo jako vždy velkolepé.“

Josephine pokradmu pohlédla na hodiny a potlačila zívnutí. Byly tři hodiny ráno. Snad se ta paní Reganová brzy vymáčkne, toužila zalézt do postele.

„Můj manžel – čeká na mě venku v limuzíně – je zaměstnán jako obchodní atašé na americkém velvyslanectví v Paříži. Momentálně trávíme dovolenou doma, ale brzy zase vyrážíme do Francie.“ Caroline Reganová během řeči přejížděla očima z jedné tanečnice na druhou, jako by je odhadovala. Na dívkách byla čím dál zřetelněji patrná únava. Ethel se už málem nedokázala udržet ve vzpřímené poloze, seděla na své stoličce úplně zhroucená.

„Abych to trochu zkrátila: zimy v Paříži dovedou být příšerně dlouhé, když se manžel pro samou práci skoro neukáže doma. Proto jsem si vymyslela takový projekt. Chtěla bych v Paříži uspořádat černošskou revue. Revue Nègre. Miluju všechno, co je temné, exotické! Vhodný podnik pro představení už jsem našla. Chybí mi jen černé tanečnice. Tanečnice, jako jste vy!“

Z tváří revue girls rázem všechna únava zmizela. Teď mecenášce přímo visely na rtech.

„Pane jo!“ šeptala Ethel ohromeně. „To je něco.“

Caroline Reganová se usmála a přitom se pohledem zastavila u Josephine. Ta měla smíšené pocity. Revue v Paříži? Kde vůbec přesně leží Francie? Odešla ze školy příliš brzy, než aby stihla načerpat základní zeměpisné znalosti, ale byla si jistá, že se Paříž nachází na opačném konci světa.

„Je to jedinečná šance, děvčata,“ povzbuzoval skupinu George. „O klub si nedělejte starosti. Pár měsíců to bez vás zvládnu, denně u mě stojí frontu na angažmá nové tanečnice.“

Caroline Reganová udělala několik kroků místností a zastavila se před Ethel. „Vy zpíváte sóla, že ano? Máte nádherný hlas. Jak se jmenujete?“

„Ethel.“

„Ethel. Vás bych každopádně v Paříži chtěla. Mohla byste dál zpívat sólová čísla.“

Ostatní mladé ženy rozhovor vzrušeně sledovaly. Ethel se viditelně snažila zachovat nehybnou tvář a klidně se zeptala: „Kolik za to budu mít?“

„Tři sta dolarů týdně.“

„Pět set a jdu do toho.“

Ethelina troufalost Josephine vyrazila dech. Přítelkyně sice byla v Plantation Clubu respektovanou a oblíbenou zpěvačkou, ale opravdu si mohla dovolit vznášet takové bezostyšné požadavky?

Caroline Reganová se nepřestávala tvářit přívětivě. „Tolik vám zaplatit nemohu, je mi líto, Ethel. Pět set dolarů je nad rámec mého rozpočtu.“

„Fajn.“ Ethel se k návštěvnici otočila zády a s bohorovným klidem pokračovala v odličování. V místnosti bylo takové ticho, že by bylo slyšet spadnout na zem špendlík.

„No dobrá.“ Paní Reganová se otočila k Josephine, které najednou úplně zvlhly ruce. „Líbilo se mi, jak jste hrála klauna…“

„Josephine.“

„Josephine. Vaše vystoupení bylo veselé a publikum nadšené. Vaše komediální schopnosti se určitě dobře uplatní i v Paříži. Co myslíte?“

„Já…“ Josephine vířily hlavou tisíce nejrůznějších myšlenek. Francie byla zjevně nesmírně daleko a ona neuměla ani slovo francouzsky! Jak by to tam mohla sama v devatenácti letech zvládnout? Byla by ještě dál od své rodiny v St. Louis, než je teď.

„Mohla bych vám dát sto padesát dolarů týdně,“ navrhla návštěvnice.

Hlavou se jí nepřestávaly o překot honit myšlenky. Měla by to zkusit?

Caroline Reganová si její váhání zřejmě vyložila po svém. „No dobře. Dvě stě padesát za týden, ale tím končím. Souhlasíte?“

„Souhlasím,“ zamumlala Josephine zaskočeně. Dvě stě padesát dolarů! To by mohla posílat matce víc peněz.

„Francii si zamilujete,“ pronesla paní Reganová vřele, než se obrátila k další dívce. „Je to tam úplně jiné než tady v Americe. Lidé jsou mnohem otevřenější a svobodnější. Moc je nezajímá, jestli je člověk bílý nebo černý. Francouzi vás přijmou s otevřenou náručí.“

Josephine si začínala pomaloučku uvědomovat, co by to pro ni mohlo znamenat. Ve Francii by byla svobodná, svobodnější než v Americe. Francouzi se zřejmě na nikoho nedívají spatra jen proto, že má tmavou pleť. Ještě se zdráhala slovům Caroline Reganové zcela uvěřit, ale byla ochotná to risknout.

„Kdy se odjíždí?“ zeptala se ochraptěle.

„Vítejte v mém souboru, Josephine. Naše loď vyplouvá za deset dní.“ Paní Reganová se spokojeně otočila k ostatním děvčatům. „Kdo by se ještě chtěl podívat do Paříže?“

O deset dní později opustila newyorský přístav loď „Berengaria“ odvážející do Evropy různorodou skupinu pětadvaceti tanečnic a tanečníků. Josephine stála na palubě s Bessie, kolegyní z Plantation Clubu, a Joem Alexem, který měl být v Paříži jejím tanečním partnerem. Přitáhla si těsněji kolem ramen hrubý bavlněný šál. Husí kůži jí naháněl nejen podzimní chlad a ostrý vítr prohánějící se nad vodní hladinou, ale také zelená, do výšky se tyčící Socha svobody. Obrovská osobní loď kolem ní majestátně proplula. Josephine se na slavný pomník uchváceně zadívala, potom znenadání odvrátila tvář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Josephine Bakerová – Tanec jejího života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.