Between Two Kingdoms

Copyright © Suleika Jaouad, 2021

Translation © Radka Klimičková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-041-1

Pro Melissu Carrollovou a Maxe Ritva – inkoust za tím vším.

A pro všechny, kteří překročili řeku příliš brzy.

Až do smrti je to všechno život.

Miguel de Cervantes

Poznámka autorky

Při psaní této knihy jsem se spoléhala na své deníky, lékařské záznamy a rozhovory, jež jsem vedla s mnoha lidmi, kteří se v příběhu objevují, ale i na svou paměť. Také jsem do textu zahrnula výňatky z dopisů, z nichž některé byly trochu upraveny kvůli délce.

Abych zachovala anonymitu jistých jednotlivců, upravila jsem identifikující detaily a změnila následující jména (uvedena podle abecedy): Dennis, Estelle, Jake, Joanie, Karen, Sean a Will.

První část

1

Svrbění

Začalo to svrběním. Ne nějakým metaforickým svrběním, které by ve mně vyvolalo touhu třeba cestovat po světě, nebo kvůli nějaké krizi ve čtvrtině života, ale doslova jako fyzické svrbění. Svrbění k zešílení, takové, kvůli kterému nemůžete v noci spát. Objevilo se, když jsem byla v posledním ročníku na vysoké – nejdříve na nártech a poté se šířilo po lýtkách a na stehna. Snažila jsem se to vydržet a neškrábat se, ale svědění bylo vytrvalé a šířilo se mi po kůži jako tisíc komářích štípanců. Aniž bych si uvědomila, co dělám, ruka mi začala bloudit po nohách, nehty škrábaly nohy přes džíny ve snaze dojít úlevy, než jsem prsty nakonec zajela pod lem kalhot, abych je zabořila přímo do kůže. Svědění nepřestávalo, když jsem pracovala na částečný úvazek ve filmové laboratoři. Nepřestávalo, když jsem seděla za velkým dřevěným stolem ve studovně, když jsem šla s přáteli tancovat na pivem polité podlahy suterénních výčepů. Svědilo mě to, když jsem spala. Nohy mi brzy hyzdily hnisající škrábance a potom také jizvy, jako by mě někdo sešlehal bodláky. Byli to krvaví poslové narůstajícího zápasu, který se uvnitř mě odehrával.

„Mohl by to být nějaký parazit, kterého jste chytila při studiu v cizině,“ řekl mi čínský bylinkář, než mě poslal pryč s páchnoucími potravinovými doplňky a hořkými čaji. Zdravotnice v univerzitním středisku si zase myslela, že by to mohl být ekzém, a doporučila mi nějaký krém. Praktický lékař se domníval, že to souvisí se stresem, a dal mi vzorky léků proti úzkosti. Zdálo se ale, že si nikdo není jistý, a tak jsem se z toho snažila nedělat vědu. Doufala jsem, že to přejde samo.

Každé ráno jsem pootevřela dveře pokoje na koleji, rozhlédla se po chodbě a v ručníku sprintovala do společných umýváren, než mohl někdo spatřit moje nohy. Myla jsem se vlhkou žínkou a sledovala jasně červené pramínky, jak stékají do kanálku sprchy. Patlala jsem se volně prodejnými bylinnými toniky s obsahem vilínu a zacpávala si nos, když jsem do sebe lila hořké čajové směsi. Jakmile se venku oteplilo a na džíny bylo moc horko, investovala jsem do sbírky neprůhledných černých punčoch. Koupila jsem si tmavé povlečení, aby na něm nebyly vidět rezavé skvrny. A při sexu se zhasínalo.

Spolu se svrběním přišlo spaní. Šlofíky, které trvaly dvě hodiny, potom čtyři, šest. Zdálo se, že žádné množství spánku mému tělu nestačí. Začala jsem pospávat na zkouškách orchestru a pracovních pohovorech, před termíny a při večeři, jen abych se probudila ještě vyčerpanější. „V životě jsem si nepřipadala tak unavená,“ přiznala jsem jednoho dne přátelům, když jsme šli na přednášku. „Já taky, já taky,“ soucítili se mnou. Všichni byli unavení. Za minulý semestr jsme viděli víc svítání než předtím za celý život, za což mohla kombinace dlouhých hodin v knihovně, abychom dokončili diplomové práce, a alkoholových večírků, které trvaly až do svítání. Bydlela jsem v centru princetonského kampusu, v horním patře koleje v pseudogotickém slohu zdobené vížkami a pitvořícími se chrliči. Před koncem další dlouhé noci se moji kamarádi scházeli u mě na ještě jeden drink před spaním. V mém pokoji byla velká katedrální okna a rádi jsme sedávali na parapetech s nohama houpajícíma se přes okraj. Sledovali jsme, jak opilí flamendři klopýtají domů a první jantarové paprsky slunce žíhají dlážděné nádvoří. Promoce byla na obzoru a my byli rozhodnutí si ty poslední společné týdny užít, než se všichni rozprchneme, i kdyby to mělo znamenat, že tím dáme svým tělům pořádně zabrat.

Přesto mi tak nějak pořád vrtalo hlavou, že tahleta únava pramení z něčeho jiného.

Když už všichni odešli a já zůstala sama a šla si lehnout, měla jsem pocit, jako by se mi pod kůží odehrávala nějaká hostina, jak si něco cestuje mými tepnami a nahlodává mou příčetnost. S postupně mizející energií a sílícím svrběním jsem si říkala, že apetit toho parazita roste. Ale hluboko uvnitř jsem o nějakém skutečném parazitovi pochybovala. Začala jsem si říkat, jestli tím skutečným problémem nejsem já.

V následujících měsících jsem si připadala jako na moři blízko utonutí a sápala se po čemkoli, co by mě udrželo nad hladinou. Chvíli se mi to dařilo. Odpromovala jsem a poté se přidala spolu se svými spolužáky k masovému exodu do New Yorku. Na Craigslistu jsem našla volný pokoj ve velkém mezonetovém loftu nad obchodem s výtvarnými potřebami na Canal Street. Bylo léto 2010 a vlna veder vysála z města všechen kyslík. Když jsem vystoupila nahoru z metra, do obličeje mě udeřil zápach hnijících odpadků. Cestující a hordy turistů nakupujících padělané kabelky známých návrhářů se strkali na chodnících. Můj nový byt se nacházel ve třetím patře bez výtahu a ve chvíli, kdy jsem dotáhla kufr ke vstupním dveřím, jsem měla bílé tílko propocené tak, až bylo průsvitné. Představila jsem se svým devíti novým spolubydlícím. Všem jim bylo něco přes dvacet a aspirovali na to či ono: tři herci, dvě modelky, šéfkuchař, šperkařka, doktorandka a finanční analytik. Osm set dolarů měsíčně nám každému zajistilo vlastní jeskyni bez oken oddělenou od ostatních sádrokartonovou příčkou tenkou jako papír, kterou pán tohoto slumu postavil, aby za málo muziky získal co nejvíc peněz.

Sehnala jsem si letní stáž v Centru pro ústavní práva, a když jsem se tam hned první den ukázala, pocítila jsem posvátný úžas nad tím, že jsem ve stejné místnosti jako většina nejodvážnějších právníků zabývajících se občanskými svobodami v zemi. Měla jsem pocit, že ta práce je důležitá, ale stáž byla neplacená a bydlet v New Yorku bylo jako chodit s ohromnou dírou v peněžence. Brzy jsem utratila dva tisíce dolarů, které jsem si našetřila v průběhu školního roku. Dokonce i s penězi za hlídání dětí a večerní práci v restauracích jsem vyžila jen tak tak.

Představovat si svou budoucnost – širokou, ale prázdnou – mě naplňovalo hrůzou. V okamžicích, kdy jsem si dovolila snít, mě to ale i vzrušovalo. Možnosti, kým bych se mohla stát a kde bych mohla skončit, mi připadaly nekonečné, špulka se stuhou odvíjející se daleko za hranice mé představivosti. Představovala jsem si kariéru jako zahraniční zpravodajka ze severní Afriky, odkud je můj táta a kde jsem v dětství nějakou dobu žila. Také jsem si zahrávala s myšlenkou na práva, což se jevilo jako opatrnější cesta. Upřímně, potřebovala jsem peníze. Na vysokou školu z Ivy League jsem mohla chodit jen díky plnému stipendiu. Ale tady, ve skutečném světě, jsem neměla tytéž bezpečnostní sítě – svěřenecký fond, rodinné konexe, šesticiferný plat z Wall Street – jako mnoho mých spolužáků.

Bylo snazší si dělat starosti s nejistotou někde v budoucnosti než se postavit jiné, dokonce ještě více znepokojivé změně. V posledním semestru jsem s únavou bojovala tak, že jsem do sebe lila kofeinové energy drinky. Když přestaly fungovat, kluk, se kterým jsem krátce chodila, mi dal pár svých adderallů, abych přežila státnice. Brzy ale ani to nestačilo. Kokain byl stálicí večírků v kruhu mých přátel a vždycky tam byli kluci, kteří tu a tam nabídli lajnu zdarma. Nikdo ani nemrkl, když jsem si začala trochu dávat. A ukázalo se, že moji spolubydlící z Canal Street jsou také pařící typy. Začala jsem brát povzbuzující prostředky, stejně jako si někteří lidé dávají dvojité espresso – jako prostředek dosažení určitého cíle, způsob, jak zažehnat prohlubující se vyčerpání. Do deníku jsem si zapsala: Zůstaň nad vodou.

Během posledních dnů toho léta jsem se sotva poznávala. Tlumený zvuk mého budíku se táhl jako tupý nůž mým bezesným spánkem. Každé ráno jsem se vypotácela z postele a stanula před vysokým zrcadlem a posuzovala škody.

Nohy mi na nových místech hyzdily škrábance a proužky zaschlé krve. Vlasy mi visely k pasu v matných chaotických vlnách a já jsem neměla sílu je rozčesávat. Kruhy pod červenýma očima mi postupně tmavly do temných půlměsíců. Byla jsem příliš vyčerpaná na to, abych vzdorovala spalujícímu slunci, a začala jsem na stáž chodit později a později; nakonec jsem jednoho dne přestala chodit úplně.

Měla jsem odpor k té osobě, jíž jsem se stávala a která do každého dne spadla po hlavě, byla v neustálém pohybu, přesto bez cíle; osobě, která každý večer jako soukromý detektiv dávala dohromady, co se stalo v době, kdy měla okno; osobě, která se styděla rodičům brát telefony. Tohle nejsem já, pomyslela jsem si a znechuceně jsem zírala na svůj odraz. Potřebuju se dát dohromady. Potřebuju si najít skutečnou práci, která je placená. Potřebuju si trochu držet odstup od své party z vysoké a od spolubydlících v Canal Street. Potřebuju vypadnout z New Yorku, a to brzo.

Jednoho srpnového rána, pár dní poté co jsem nechala stáže, jsem vstala brzy, vzala si notebook na požární schodiště a začala hledat práci. Bylo to léto bez deště a slunce žhnulo, opékalo mi kůži dohněda a po nohách mi nechávalo drobné bílé tečky jako Braillovo písmo na místech, kde po škrábancích vznikly jizvy. Zaujalo mě místo právní asistentky v americké právnické firmě v Paříži a spontánně jsem se na ně přihlásila. Strávila jsem celý den skládáním průvodního dopisu. Samozřejmě jsem tam uvedla, že francouzština je moje mateřština a že mluvím i trochu arabsky; doufala jsem, že tím zaujmu před konkurencí. Stát se právní asistentkou ale nebyla moje vysněná práce – ani jsem přesně nevěděla, co to s sebou nese –, nicméně působila na mě jako něco, co by si rozumný člověk mohl vybrat. Hlavně jsem si říkala, že mě změna prostředí zachrání před mým stále lehkovážnějším chováním. Přestěhovat se do Paříže nebylo splněním nějakého životního snu: byl to můj únikový plán.

Několik nocí předtím, než jsem z města definitivně odjela, jsem se ocitla už na třetím večírku toho večera, kde posedávali investiční bankéři se zvednutými límci a skláněli se nad lajnami kokainu tlustými jako housenky, potili se, zatímco živě vykládali o svých akciových portfoliích, letních pronájmech v Montauku a tak dál a dál. Bylo pět hodin ráno a tohle nebyla moje scéna. Chtěla jsem jít domů.

Stála jsem sama na chodníku, koupala se v modrém kouři ze své cigarety a sledovala, jak noční obloha nade mnou bledne. Manhattan spal v té pomíjivé hodině klidu, kdy popelářská auta skončila s objížděním ulic a kavárny ještě neotevřely. Čekala jsem deset minut na taxík, když ke mně přistoupil mladý muž, kterého jsem zahlédla na večírku, a požádal mě o cigaretu. Měla jsem poslední, ale dala jsem mu ji. Zapaloval si ji a rukou velkou jako baseballová rukavice si zaclonil její konec. Usmál se, když vyfoukl kouř, a oba jsme přešlapovali z nohy na nohu a přitom jsme se po očku pozorovali a jenom tak mimoděk se rozhlíželi po prázdné ulici.

„Rozdělíme si jízdné za taxík?“ zeptal se. Přijíždělo k nám osamělé taxi a jeho otázka zněla dost nevinně. Tak jsem řekla, že jasně, a nastoupili jsme. Až když jsem řidiči nadiktovala svou adresu, mi došlo, že ten mladý muž se chtěl se mnou podělit o placení, ačkoli vlastně nevěděl, kam jedu.

Věděla jsem, že do auta s cizími muži se nenastupuje. Můj otec, který žil v osmdesátých letech v East Village, kdy bylo město promořené zločinem, by s tím silně nesouhlasil. Ale na tom mladíkovi bylo něco, co ve mně vzbuzovalo pocit bezpečí a taky zájem. Jeho vlasy, střapaté a vyšisované sluncem, mu padaly přes inteligentní modré oči. Byl štíhlý, s hranatou bradou a dolíčky ve tvářích, mimořádně hezký. Jen držení těla měl hrozné. Prozrazovalo pokoru, která svědčila o tom, že o své atraktivitě neví.

„Možná jsi ten největší dlouhán, jakého jsem vůbec kdy potkala,“ řekla jsem a koutkem oka si ho prohlížela. Se svými bez dvou centimetrů dvěma metry seděl s koleny přitlačenými k bradě na zadní sedačce za řidičem.

„Jo, to už jsem slyšel,“ odvětil. Mluvil potichu a hlas měl navzdory své postavě mírný.

„Ráda tě poznávám. Já jsem…“

„Už jsme spolu mluvili, pamatuješ?“

„Byla to dlouhá noc,“ pokrčila jsem rameny a omluvně se na něj usmála.

„Ty si nepamatuješ, jak jsi mi chtěla ukázat rub očního víčka? Nebo když jsi recitovala Mary měla ovečku v latině?“ dobíral si mě. „A co když sis posypala hlavu ořezky tužky a strašidelným způsobem opakovala cascarones!? Nic z toho si nepamatuješ?“

„Ha, ha, ohromně vtipné,“ řekla jsem a laškovně ho bouchla do ruky. V tu chvíli jsem si uvědomila, že spolu flirtujeme.

„Já jsem Will,“ natáhl se ke mně, aby mi potřásl rukou.

Bavili jsme se celou jízdu do centra a chemie mezi námi s každým míjejícím blokem domů nabírala na síle. Když jsme dojeli ke mně, oba jsme vystoupili z taxíku a zůstali stát na chodníku: já jsem zvažovala, jestli ho mám pozvat nahoru, a on byl příliš zdvořilý, než aby to navrhl. Nikdy předtím jsem s cizím člověkem do postele nešla – navzdory pár pochybným rozhodnutím jsem vždycky byla tak trochu romantik a sériová monogamistka –, ale byla jsem v pokušení a chvíli si s tou myšlenkou pohrávala.

„Máš hlad?“ zeptal se Will.

„Jako vlk,“ odpověděla jsem.

Ulevilo se mi. Spolu jsme vykročili opačným směrem od mého domu. Šli jsme po Canal Street kolem kadeřnictví se specializací na prodlužování a zahušťování vlasů, kovové rolety mělo pochopitelně ještě stažené, kolem pečených kachen visících ve výlohách lahůdek a stánkařů s ovocem, kteří si právě stavěli své papundeklové prodejničky. Vešli jsme do blízké kavárny, kde jsme byli prvními zákazníky dne.

Nad bagely a kávou mi Will začal vyprávět o tom, jak se nedávno přestěhoval z Číny, kde pracoval pro nějakou sportovní organizaci a vedl aktivní sportovní programy pro místní mládež.

Udělalo na mě dojem, že mluví mandarínskou čínštinou. V těchto dnech zrovna hlídal dům svého kmotra a kmotry a vzal si pár týdnů volna, aby vymyslel, co s životem podnikat dál. Byl upřímný a zábavný takovým tím vědátorským způsobem a taťkovskými vtípky. Pod Willovou fasádou pohodového kluka jsem ale vycítila, že je tak trochu ztracený a taky víc než trochu zranitelný. Dvě hodiny nato jsme tam ještě pořád seděli a bavili se. Pamatuju si, že jsem si pomyslela: Ty se mi vážně líbíš. A druhá myšlenka: Kéž bych se tak nestěhovala na jiný kontinent!

Po snídani jsme s Willem došli k mému domu a nahoru po schodech ke mně do pokoje. Strávili jsme celý den v posteli, spali, povídali si a vtipkovali. Byla jsem zvyklá na kluky, kteří se agresivně snažili jít na věc s arzenálem úlisných vtípků, ale zdálo se, že Willovi stačí vedle mě jen ležet. Když se po několika hodinách pořád ještě nepokusil mě políbit, překulila jsem se k němu čelem a udělala první krok. Nakonec to bylo na jednu noc – a druhou a třetí. S ním to bylo jiné; nechala jsem rozsvíceno. Neměla jsem potřebu nic schovávat. Byl to ten typ muže, který se na místa, kvůli kterým se nenávidíte, dívá velkoryse. Ten typ muže, s kterým bych si, kdyby to okolnosti bývaly dovolily, dala tu práci jej pořádně poznat.

Posledního rána v New Yorku do kuchyně proudilo citronové sluneční světlo, já připravovala kávu a zvenku se slabě ozývalo vzteklé troubení taxíků a autobusů. Po špičkách jsem se vkradla do pokoje, posbírala jsem posledních pár kousků oblečení a strčila je do kufru. Když jsem ho zapínala, prohlížela jsem si Willovu vytáhlou postavu zamotanou v prostěradlech a jeho spící tvář s andělským výrazem. Vypadal tak klidně, jak tam tak ležel, že jsem ho nechtěla budit. Po dětství stráveném neustále v pohybu jsem byla z loučení vyčerpaná. Při odchodu jsem mu na botách nechala vzkaz: Díky za tu nečekanou zábavu. Inšalláh, naše cesty se jednoho dne zase protnou.

2

Métro, boulot, dodo

Je-li Manhattan místo, kam lidé jezdí nastartovat svou kariéru, Paříž je město, kam jezdí prožívat fantazii o jiném životě. A přesně to jsem měla v úmyslu udělat i já. Vyšla jsem z metra do ulic Le Marais, pomalu kráčela vpřed a svůj bachratý kufr táhla za sebou. Každých pár metrů jsem se zastavila, abych okukovala kavárny, boulangerie a břečťanem porostlé fasády domů této pařížské čtvrti. Měla jsem velké štěstí, že jsem prostřednictvím kamarádčiny kamarádky sehnala zařízenou garsonku v domě z 18. století na Rue Dupetit-Thouars. Vyjela jsem rozviklaným výtahem do třetího patra. Když jsem odemkla vstupní dveře, z kontrastu mezi Canal Street a mým novým bydlištěm jsem měla chuť se hned na rohožce roztančit radostí. Světlo! Ticho! Soukromí! Dřevěné podlahy! A velká růžová vana ve tvaru škeble! Byt nemohl mít víc než nějakých třicet pět metrů čtverečních, ale mně připadal jako palác, navíc byl celý můj.

Víkend jsem strávila zabydlováním se, vybalováním, otevíráním bankovního účtu, nákupem nového ložního prádla a drhnutím kuchyně. V pondělí ráno jsem nasedla na metro směr právnická kancelář, která se nacházela v elegantním řadovém domě sousedícím s Parc Monceau v osmém arrondismentu. V hale mě uvítala celá skupina právních asistentů a asistentek. Podpatky jim klapaly na leštěných mramorových podlahách, když mě provázeli po firmě.

Jen co jsem jako dítě trochu povyrostla, neváhala jsem se pustit do všemožných brigád – venčila jsem psy, hlídala děti, pracovala jako osobní asistentka, učila na kontrabas, dělala hostesku v restauraci –, ale v korporátním prostředí jsem měla nyní pracovat poprvé. V kancelářích s šestimetrovými stropy a bohatě propracovanými ozdobnými lištami visely na zdech obrazy ve zlacených rámech a nacházelo se tu i ohromné točité schodiště. Právníci seděli za bytelnými dřevěnými stoly, v jedné ruce cigaretu a ve druhé espresso, což mi připadalo velice francouzské a velice šik. V poledne šla naše skupinka do kavárny za rohem na lenivý oběd a objednala si steaky a dvě lahve vína, vše na účet firmy. Když jsme se vrátili, dostala jsem pracovní telefon BlackBerry a ukázali mi kumbál s kancelářskými potřebami. Vybavená štosem jasně žlutých právnických bloků jsem se pohodlně usadila na svou židli, zapálila si elegantně cigaretu a s radostí se rozhlížela po novém okolí.

Zpátky domů jsem nejela metrem, ale rozhodla jsem se jít pěšky. Za soumraku na sebe vzaly úzké křivolaké uličky Le Marais středověkou podobu. Pouliční lampy se s blikáním rozsvěcovaly, a jak jsem se tak procházela, představovala jsem si osobu, kterou bych se teď mohla stát. Pryč byli kamarádi, kteří ve skutečnosti moji kamarádi nebyli – jen lidé s chutí dělat všemožné neplechy a ponocovat. Zdálo se, že dokonce i svrbění ustoupilo. Mezi mnou a tím vším se klenul oceán a já si představovala, jak trávím tiché, samotářské víkendy prohlídkami města, pikniky v Tuilerijských zahradách a v malé kavárně, kterou jsem objevila za rohem, si čtu dobrou knihu. Pořídím si kolo s košíkem, který budu každou neděli plnit nákupy z tržiště na Place de la République. Začnu nosit červenou rtěnku a podpatky jako ostatní právní asistentky. Naučím se vařit báječný kuskus naší tety Fatimy a budu pořádat večeře ve svém novém domově. Byla jsem odhodlaná trávit méně času mluvením o věcech, které chci dělat, a místo toho je skutečně dělat. Zapíšu se do jednoho z workshopů tvůrčího psaní u Shakeapeara a spol. ve slavném knihkupectví na břehu Seiny. Možná si dokonce pořídím psa, boubelatého kavalíra King Charlese španěla, a bude se jmenovat Chopin.

Volného času se mi ale jaksi začalo nedostávat. Po těch několika nedělích, kdy jsem stihla tak akorát zajít na trh, mi potraviny zůstaly v lednici ležet, až je jako mech porostla plíseň. Místo toho jsem byla vržena do života, který Francouzi popisují jako métro, boulot, dodo – metro, práce, spánek. Na konci prvního týdne v zaměstnání mi bylo jasné, že na práci v oboru práva nejsem dělaná. Přeci jenom jsem dávala víc přednost tvůrčímu psaní před excelovými tabulkami a sandálům zn. Birkenstock před lodičkami na vysokém podpatku. Firma se specializovala na mezinárodní arbitráže, což mi zpočátku znělo zajímavě, ale kdykoli jsem se snažila číst materiály, které mi přistály na stole, právnický žargon mi připadal neproniknutelný a obsah mě otupoval a unavoval. Většinu dní jsem trávila v suterénu pod kanceláří. Dělala jsem korektury, tiskla a třídila dokumenty do úhledně organizovaných vazačů, aby právníci mohli pomáhat bezduchým korporacím zbohatnout. Očekávalo se, že budu 24/7 na telefonu. Spala jsem s pracovním mobilem na polštáři a nařizovala si budík na prostředek noci, abych zkoukla urgentní e-maily. Často jsem se z kanceláře nedostala vůbec; právní asistenti běžně absolvovali v práci tolik nocí, že jsme si je začali zaznamenávat. Navíc jsem měla děsivého šéfa, který si schovával do zásuvky ve stole katalogy dámských bot, a když si myslel, že se nedívám, na telefon si fotil moje nohy.

Poté co jsem dokončila další devětadevadesátihodinový týden, bylo mým způsobem, jak se vypnout, za poklusu popadnout pain au chocolat a vyrazit tancovat. Na konci dlouhé noci ve víru města jsem dotáhla toho, s kým jsem zrovna byla, do starého jazzového klubu Aux Trois Mailletz, kde jsme falešně hulákali u klavíru a pili víno, dokud nám rty nezfialověly.

Můj život v Paříži nebyla ta fantazie, kterou jsem si vysnila, ale v hlavě se mi postupně rodila nová verze. Korespondence s Willem začala nečekaně krátkými zprávami, ahoj, jak se máš, ty se ale záhy natahovaly do dlouhých, vtipných e-mailů, které vystřídaly tlusté obálky nacpané rukou psanými dopisy a důmyslně opoznámkovanými články z New Yorkeru. Will mi poslal pohlednici z chaty ve White Mountains v New Hampshiru, kam si vyjel s kamarády na víkend: žádná elektřina, kamna na dřevo ze začátku dvacátého století a žádné zvuky kromě houkání sov, praskání ohně a větru. Dostal jsem chuť se trochu porozhlídnout po zapadlých amerických cestách. Co bys řekla na road trip? Z myšlenky na to, že spolu pojedeme přes celou zemi, mi srdce radostí poskočilo. Dole na konci dopisu jsme si vždycky napsali totéž – není třeba odpovídat stejným počtem slov –, ale jak týdny a měsíce ubíhaly, naše korespondence se prohlubovala a nabývala na intenzitě. Každý jeho dopis jsem si četla několikrát dokola, jako by to byla zašifrovaná mapa s tajnými indiciemi k porozumění osobě, která píše perem. Řekla jsem Willovi o svém životě po promoci a o tom stávajícím teď v cizině: Strávila jsem svých prvních třicet šest hodin v Paříži v naprosté samotě s vypnutým notebookem a telefonem. Procházela jsem se po celém městě, dokud mi nepraskla podrážka na patě a nemusela jsem si vzít taxík domů. Navzdory mému nejlepšímu úmyslu pokusit se o asketičtější život jsem získala novou sestavu přátel – Lahoru, ovdovělého jogína, Zacka, starého spolužáka z vysoké, který se cvičil na mima, Badra, mladého marockého byznysmena, který hrozně rád chodil tancovat, a Davida, postaršího expata, který se oblékal jako mezinárodní playboy a pořádal extravagantní večírky. Nemůžeš nutit do samoty duši, která potřebuje létat, odepsal mi Will. Nad něčím takovým jsem omdlévala.

Řekla jsem Willovi o svém snu stát se novinářkou a poslala mu esej o arabsko-izraelském konfliktu, na kterém jsem pracovala celé měsíce. Jaká shoda náhod, odepsal; i on má novinářské ambice. Nedávno si sehnal práci asistenta výzkumu u nějakého profesora a věří, že se mu podaří najít práci jako editor. Poslal mi promyšlené poznámky, jak bych mohla svůj dokument ještě poupravit. V porovnání s dobou, kterou jsme spolu strávili můj poslední týden v New Yorku, přicházely tyto okamžiky propojení jako překvapení, protože jsme se začínali poznávat až přes dopisy. Staromódní korespondence nabízela bezpečnější, upřímnější alternativu ke hře na kočku a myš, kterou představuje obvyklé chození. Brzy jsem byla svým novým přítelem na dálku doslova unešená. Myslela jsem jen na něj, snila o něm, mluvila o něm. Doufala jsem, že člověk v reálu by mohl být stejně tak úžasný jako ten, kterého čaroval z inkoustu.

Bylo pozdní podzimní odpoledne a v práci jsme měli výjimečně pomalý den. Bavila jsem se s Kamillou, právní asistentkou, se kterou jsem seděla u stolu, o tom, jestli mám Willa pozvat na návštěvu do Paříže. Nebyla jsem si jistá, jestli je ten romantický podtext v dopisech doopravdy, nebo jen v mé hlavě, a zároveň jsem si dělala starosti, že když neprojevím iniciativu, postupně to mezi námi odumře. V příští hodině jsem napsala Willovi několik verzí dopisu. Snažila jsem se nastavit ten správný tón, něco mezi upřímným nadšením a nezaujatým klidem. „Allez ma chérie, courage, tímhle tempem tady ztvrdneš celou noc,“ mrkla na mě Kamilla, políbila mě na tvář a odkráčela. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodla pro finální verzi, už byla venku tma a v kanceláři ani noha. Počítala jsem do deseti a cítila se tak trochu nedospěle, když jsem se sama sebe snažila vyhecovat, abych stiskla „odeslat“. Když jsem nakonec sebrala odvahu, pocítila jsem vzrušení – jen aby ho brzy zastínila úzkost z čekání na odpověď. Čas se nekonečně vlekl. Vykouřila jsem půl krabičky gauloisek, surfovala po internetu, přeorganizovala jsem si stůl. V devět jsem nakonec sedla na metro a odjela domů. Zkontrolovala jsem e-mail. A pořád nic. Chystala jsem si večeři, toust namazaný nutellou, a trochu vyšilovala. Nepřehnala jsem to? Nebo že bych špatně pochopila to, co z těch dopisů vyzařovalo?

Než půjdu do postele, vykoupu se a potom, pokud pořád nebudu mít odpověď, vyženu ho z hlavy.

O půlnoci jsem se podívala naposledy. Ve schránce byla nová zpráva.

Otevřela jsem ji a v ní uviděla přeposlanou letenku.

Cíl: Paříž, Francie.

Will dorazil ani ne za měsíc, akorát včas na Den díkůvzdání. Celý víkend předtím jsem strávila horečnými přípravami. Drhla jsem vanu, až z ní leskem přecházel zrak, zametla jsem všechny podlahy, aby na nich nebylo ani smítko, a všechno ložní prádlo jsem odnesla do prádelny. Zajela jsem na Marché des Enfants Rouges a vybrala tam bochník chleba a zavánějící kolo camembertu, popadla jsem sklenici cornichonek, na plátky nakrájenou uzeninu a svazek sušené levandule. Cestou domů jsem koupila ještě víno a na poslední chvíli zaskočila do kadeřnictví přes ulici na nezbytné zastřižení vlasů. Ráno v den Willova příletu jsem vstala za svítání a šestkrát jsem se převlékla, než jsem si nakonec vybrala ty nejlichotivěji padnoucí džíny, přiléhavý černý rolák a své zlaté kruhové náušnice pro štěstí. Ve chvíli, kdy jsem vyrazila na letiště, jsem měla už téměř hodinové zpoždění.

Po Rue Dupetit Thouars vál mlžný vánek a podpatky mých bot hlasitě a rychle klapaly po chodníku lesknoucím se v dešti.

Byla jsem skoro u metra, když jsem zaslechla cinknutí telefonu. Byla to zpráva od Willa, že jeho letadlo přiletělo dříve a že jel taxíkem přímo na mou adresu; někdo ho pustil do domu a teď na mě čeká před bytem. Spěchala jsem tedy zase zpátky, brala schody po dvou a ve druhém patře si dala přestávku, abych se uklidnila. Srdce mi bilo jako poblázněný metronom, čelo jsem měla zpocené a lapala po dechu. V poslední době jsem si všimla, že se zadýchám snáz než dříve. V duchu jsem si připomněla, že bych se měla poohlídnout po nějaké posilovně. Odhrnula jsem si vlasy z tváře, zhluboka se nadechla a vykročila za roh.

„Ahoj, ahoj!“ volal Will, když mě spatřil. Narovnal se a obličej mu rozzářil širokánský úsměv. Na okamžik jsme zaváhali, než jsme se objali; oba jsme najednou byli příliš nesmělí se jen tak políbit, dokonce i jen na tvář. Když mě držel v náruči muž, který nebyl tak úplně cizinec, ale ne o moc víc než to, poprvé za dlouhé měsíce jsem měla pocit, že stojím na pevné zemi.

„Bienvenue,“ usmála jsem se, když jsme se rozmotali, a vedla ho dál. Moje garsonka byla malá a kromě kuchyně a koupelny tu byla jen jedna místnost na všechno. „Tohle je ložnice,“ řekla jsem a pokynula hlavou směrem k patrové posteli. „Tohle je obývák,“ a ukázala na jasně červenou pohovku, „a tohle jídelna,“ řekla jsem a ukázala na starý lodní kufr, který sloužil jako konferenční stolek, pracovní stůl a příborník. Byl to první byt, kde jsem vůbec poprvé žila úplně sama, a i když byl poněkud spartánský a já stále ještě nenašla čas, abych koupila závěsy, byla jsem na něj pyšná.

„A voilà!“ zvolala jsem a dokončila prohlídku tím, že jsem otevřela velké francouzské okno na malou terasu.

„To je paráda,“ ohodnotil uznale Will.

Zbytek dne mám jako v mlze a vrací se mi jen v záblescích: nervózní povídání si v obýváku při kávě, tucet jednotlivě zabalených dárečků, které Will vyložil na kufr, dlouhá procházka podél Seiny, kde jsme se smáli při pohledu na americké studenty v baretech a s hroznou francouzštinou. „A ne že mi tady dáš pusu,“ varovala jsem ho, když jsme přecházeli po mostě Pont des Arts, kde milenci připevňují zámky na kovové zábradlí. Došlo k tomu až pozdě toho večera po lahvi červeného vína, díky níž z nás trochu opadlo napětí.

Will vylezl za mnou po žebříku na patrovou postel, levnou rozviklanou konstrukci ze čtyř dřevěných sloupků a chatrné překližkové desky, kterou pochybně smontoval předchozí nájemce. Když jsme teď leželi vedle sebe, byl to jiný pocit oproti těm třem nocím tehdy v New Yorku. Svlékali jsme se v atmosféře něžných rozpaků. Oknem dovnitř pronikalo měsíční světlo a jizvy na mých nohu získaly stříbrný nádech.

„K čertu s Ikeou,“ ulevila jsem si.

„Co když ta postel spadne?“ projevil Will skutečné obavy.

„Představ si, že by si můj táta zítra přečetl v novinách titulek: Nahý americký pár nalezen mrtvý v troskách z Ikea.“

Will seskočil z žebříku dolů.

„Jen vteřinku, provedu zhodnocení.“

Zkontroloval, jestli jsou všechny šrouby dobře přitažené, kýval a třásl rámem postele, zatímco já jsem se smála na celé kolo. „Seismické testy?!“

Po dvoutýdenní návštěvě se Will vrátil do New Yorku, ale jen aby si sbalil věci a dal výpověď v práci. Stěhuje se do Paříže za mnou, napsala jsem si do deníku několikrát za sebou, až jsem tomu začala sama věřit. Cestou metrem do práce se mi na tváři objevil přihlouplý úsměv. Radost je děsivá emoce, nevěř jí, dopsala jsem si na stránku. Protože pod tou radostí nabírala rychlost bouře, vířící pocit zlé předtuchy, nějaká vlhká, temná surovost, která se mi rozlézala pod kůží.

3

Vaječné skořápky

Od svých sedmnácti let jsem nebyla singl déle než měsíc dva. Nebyla jsem na to pyšná a nemyslela jsem si, že je to zdravé, ale bylo to tak. Většinu času stráveného na vysoké jsem měla vážný vztah s geniálním britským Číňanem, který studoval komparatistiku. Byl to můj první opravdový přítel a bral mě na nóbl večeře ve městě a na dovolenou na Waikiki Beach, ale jak semestry utíkaly, začala jsem být neklidná; nějak se mi nedostávalo víc poznávacích zkušeností z doby, ještě než jsem ho potkala. Léto před posledním ročníkem ten vztah skončil, když jsem prožila žhavý románek s etiopským filmařem. Potom to byl kluk z Bostonu, kterého jsem potkala, když jsem o zimním zkouškovém dělala výzkum v Káhiře; měl talent na velké rošťárny a byl to aktivista – právě ho zatkli za to, že na boku jedné z pyramid roztáhl desetimetrovou palestinskou vlajku. O týden později jsme pili pašovanou whiskey v baru s vyhlídkou na Rudé moře a on zavolal svým rodičům. „Chci vám představit dívku, kterou si vezmu,“ oznámil a podal mi telefon, aniž bych stihla zaprotestovat. Nedlouho potom jsem se s ním rozešla. Kolem promoce jsem se začala vídat s Mexičanem z Texasu, aspirujícím scenáristou. Chodili jsme spolu dva katastrofální měsíce, zatímco jsem dělala stáž a pracovala jako servírka. Když se opil, byl zlý; opilý byl většinu času.

Na těch vztazích nebylo nic lehkovážného. Když jsem byla v nich, byla jsem v nich naplno a pohlcovala mě myšlenka, že s tímhle mužem prožiju celý život. Přesto jsem si dokonce i v těch nejintenzivnějších chvílích uvědomovala, že někde v dálce slabě září nápis Východ – a pravda byla taková, že jsem neustále byla podvědomě připravená se k němu rozběhnout. Byla jsem zamilovaná do představy zamilovanosti. Jinak by se to taky dalo říct tak, že jsem byla moc mladá: moc impulzivní a lehkomyslná v tom, jak jsem zacházela s emocemi druhých, moc zahleděná do sebe a zaměřená na to, co přijde dál, než abych lpěla na nesplněných slibech.

S Willem to bylo jiné. S žádným podobným mužem jsem dosud nechodila. Byl zvláštní kombinací vlastností – částečně sportovec, částečně intelektuál, částečně třídní šašek – a uměl dávat koše v basketbalu stejně lehce a samozřejmě jako recitovat verše W. B. Yeatse. Udivovala mě jeho ohleduplnost, jak se vždycky snažil, aby se všichni kolem něj cítili příjemně. Byl o pět let starší než já, měl v sobě tichou, neokázalou moudrost a hravého ducha, takže na svůj věk působil daleko starší – nebo daleko mladší. V okamžiku, kdy se Will vrátil na práh mého pařížského bytu s velkou taškou nacpanou svými věcmi, všechny blikající cedule s nápisem Východ zmizely. Byla jsem v tom až po uši.

Will si vybalil a složil své oblečení do úhledných komínků na polici v knihovně, kterou jsem mu vyprázdnila. Chvíli hrabal v tašce a potom vytáhl přenosný reproduktor a zeptal se, jestli může pustit nějakou hudbu. Naším bytem se rozduněl devadesátkový hip-hop, Warren G ve smyčce. Cítila jsem, jak mi uvnitř bublá smích, když rapoval spolu s interpretem a tancoval na dřevěné podlaze. Vzal mě za ruku a roztočil mě po kuchyni, až skoro srazil pánev s jídlem.

„Hej, rozptyluješ mě,“ vyčinila jsem mu a ohnala se po něm utěrkou.

K obědu jsem nachystala pastýřský koláč – chtěla jsem na Willa udělat dojem svými kulinářskými schopnostmi. S náležitým soustředěním jsem nasekala mrkev, orestovala šalotku, osmahla mleté maso a našťouchala brambory. Kromě míchaných vajíček, příležitostných těstovin a mé obvyklé večeře v podobě toustu s nutellou to bylo první jídlo, které jsem kdy uvařila úplně od základu sama. Ráno jsem volala mámě, abych se jí zeptala na recept. Kuchyň měla velikost malé komory a bez oken nebo větráku jsem se tam slušně pařila. Čelo jsem si otírala utěrkou, což skoro vůbec nepomáhalo, a u toho jsem vrstvila všechny ingredience do zapékací mísy a nakonec je posypala trochou sýra. Brzy byt voněl máslem a čerstvými bylinkami; poprvé to tam vonělo jako opravdový domov.

Ve vedlejší místnosti Will prostíral stůl na starém lodním kufru. Přišla jsem k němu a otevřela okno, aby se dovnitř dostala trocha vzduchu. Venku začínalo sněžit a do bytu vlétlo několik líných sněhových vloček. Will ke mně u okna přistoupil, chytil mě kolem pasu a přitáhl si mě k sobě. „Zítra si začnu hledat práci,“ řekl a zabořil mi tvář do vlasů. „Taky bych si měl najít nějakou jazykovku, ať se naučím francouzsky dost na to, abych uměl aspoň říct: ‚Tři bagety a oranginu, prosím.‘“

Svaly jeho hrudníku mě hřály na lopatkách. Zavřela jsem oči, poddala se mu a snažila se vzpomenout si, kdy jsem se naposledy cítila takhle šťastná. Nepodařilo se mi to. „Zůstaň tady,“ řekl Will a odstoupil ode mě. Popadl z knihovny foťák a vyfotil mě před oknem se zimní oblohou na pozadí. Když mi fotku ukázal, znepokojilo mě, jak vypadám. Byla jsem tak bledá, až jsem měla kůži skoro průsvitnou. Oční víčka byla namodralá, všechny žilky vystouplé na povrchu. Dokonce i rty vypadaly, jako by z nich někdo vysál životní sílu.

„Barva perel,“ poznamenal Will velkoryse a políbil je.

O dva týdny později měl Will sedmadvacáté narozeniny. Na oslavu jeho nedávného přestěhování a narozenin jsem si vzala dva dny volna z práce a překvapila ho obálkou se dvěma lístky na vlak do Amsterodamu. V lednu 2011 jsme v Holandsku vystoupili z vlaku a od úst se nám v jiskřivém ranním vzduchu kouřilo. Řekli jsme si, že si město v klidu projdeme. Na seznamu jsme měli návštěvu domu Anne Frankové, zastávku na trhu, abychom ochutnali nakládané sledě, a výlet lodí po kanálech. Nedostali jsme se ale daleko. Po každém bloku jsem se musela zastavit. Začal mě sužovat silný kašel a po každém jeho záchvatu mi bylo tak trochu na omdlení. Spánky mi pulzovaly jako rozvibrovaná ladička.

Cítila jsem se tak utahaná, že jsme většinu víkendu strávili v našem omšelém dvouhvězdičkovém hotelu ve čtvrti s červenou lucernou. Na hotelovém ložním prádle byly vypálené tečky, špinavé okno vyhlíželo na kanál a hlasité selhávající radiátory se ozývaly pochmurnými chodbami. Když jste ale zamilovaní, můžete být kdekoli a máte pocit, že je to dobrodružství. Když jsme tam vstoupili, otočila jsem se hned na Willa a vzrušeně prohlásila: „Tohle je podle mě ten úplně nejlepší hotel!“

I když mi nebylo dobře, rozhodla jsem se, že náš první společný výlet bude nezapomenutelný. A tak jsem se odpoledne na Willovy narozeniny ocitla ve sklepním coffee shopu a kupovala plechovku psychedelických houbiček od vytáhlého bílého mladíka s dredy.

„No tak, nebuď suchar,“ říkala jsem Willovi, který je nikdy předtím nezkusil a tvářil se znepokojeně.

„Tak jo, dobře,“ souhlasil nakonec. „Jestli měli Mayové pravdu, je tohle poslední rok lidstva. Tak ať si ho užijeme.“

Došli jsme o několik bloků dál do etiopské restaurace na večeři, a když se číšník nedíval, nasypala jsem hrst houbiček do husté omáčky s kořeněnou čočkou.

„Jsi blázen, víš to?“ smál se Will a vrtěl hlavou, když si skepticky nabíral říznutou čočku kouskem stočené indžery.

Když jsme zamířili po večeři zpátky do hotelu, na město padla mlha. Plahočili jsme se ulicemi sněhovou břečkou a přes ledové mosty, vyhýbali jsme se cyklistům, kteří nás míjeli s cinkajícími zvonky. Bloumali jsme po naší čtvrti červených luceren, vídali jsme za zataženými závěsy na oknech siluety postav. Semafor přeskočil na oranžovou, červenou a zelenou a poté vybuchl duhou barev. Z místa, kde jsme stáli, jsem viděla náš hotýlek s neonovým nápisem, který se na něm mihotal jako rozpálený uhlík. Zrychlili jsme, abychom se na pokoj dostali dřív, než se drogy rozjedou naplno. Ve chvíli, kdy jsme stáli uvnitř, se póry mé kůže změnily v maličké rozpálené pochodně. Strhala jsem ze sebe všechno oblečení a natáhla se na matraci ve snaze vychladnout. Will mezitím stavěl pevnost z peřin a polštářů a vyráběl nad postelí stan. „Pojď sem, je to hrozně gezellig,“ řekla jsem a poplácala rukou prázdné místo vedle sebe. Gezellig, nepřeložitelný holandský výraz, který přibližně znamená „útulný“, se stal mým novým oblíbeným slovem. Will vklouzl pod baldachýn z peřin a lehl si vedle mě.

„Ježíši, ty hoříš,“ všiml si a položil mi ruku na čelo.

V tu chvíli jsem si myslela, že je to jen důsledek drog. Že zjevně zabírají dobře. Ale v průběhu dalších několika hodin horečka stoupala, až jsem měla pocit, že se mi snad tělo samovznítí. Dostala jsem třesavku. Do prohlubní za klíčními kostmi mi stékaly potůčky potu a pamatuji si, jak jsem se poprvé v životě cítila strašně křehká.

„Jako bych byla z vaječných skořápek,“ opakovala jsem Willovi dokola. „Zůstaneme tady už napořád, ano?“

Will začal mít obavy a nadhodil, že bychom možná měli zajet na pohotovost. „Postarám se o tebe,“ řekl, aby mě uklidnil.

„Non merci, jsem drsňák,“ odvětila jsem a ukazovala mu biceps.

„Můžeme tam zajet taxíkem, a než se naděješ, budeme zpátky.“

Odmítla jsem a vrtěla hlavou, dokud to nevzdal. Nechtěla jsem patřit mezi ty turisty, co přijedou do Amsterdamu, dají si pár houbiček a skončí v nemocnici.

Následující odpoledne jsme nastoupili do vlaku zpátky do Paříže. Horečka a halucinace ustoupily, ale ten pocit křehkosti zůstal. S každým dalším dnem jsem se cítila slabší, jako by ze mě život odcházel. Bylo to, jako by se mě něco snažilo vygumovat. Obrys mého starého já byl stále patrný, ale uvnitř jsem se měnila na přízračný palimpsest.

4

Cestování vesmírem
a nabírání rychlosti

V Paříži jsem zašla za doktorem z toho stejného důvodu, z jakého k němu dívky po dvacítce chodívají: pro antikoncepci. Klinika byla neutěšený labyrint s oprýskanou omítkou na stěnách, plnými čekárnami a blikajícími žárovkami na stropech. Ostatní pacienti, z nichž se u většiny zdálo, že jsou to imigranti, mimo jiné i ze severní Afriky, mezi sebou mluvili směsicí arabštiny a francouzštiny a u toho zápasili s kroutícími se batolaty nebo si prohlíželi časopisy. Když jsem se rozhlédla kolem sebe, najednou se mi zastesklo po domově. Přechod od mého pediatra s lízátky v kapsách, který mě znal od prvních okamžiků mého života, k téhle studené zchátralé budově byla nepříjemná připomínka toho, že už je všechno na mně. Už nejsem dítě, ale nepřipadala jsem si ani připravená na zářivkami osvětlený byrokratický svět dospělosti.

Nakonec zavolali moje jméno. Sestra mi vyhrnula rukáv a prohlédla mi paži ve snaze najít použitelnou žílu. Jehel jsem se odjakživa bála. Odvrátila jsem pohled a zírala do země, když mi jehla propíchla kůži. Koutkem oka jsem zahlédla vytrysknutí červené. O nic nejde. Vydechla jsem a odběrová nádobka se plnila. Skoro hotovo.

Po pár hodinách mě uvedli do ordinace, kde za velkým dřevěným stolem seděl kníratý muž. Posadila jsem se.

„Co vás sem dnes přivádí?“ zeptal se mě francouzsky.

„Chtěla bych začít brát antikoncepci,“ řekla jsem.

„To by neměl být problém.“ Podíval se na kousek papíru s výsledky mých krevních testů a zarazil se. Trochu se zamračil. „Než probereme jiné možnosti, zajímalo by mě, jestli se necítíte unavená.“

Energicky jsem přikývla.

„Podle výsledků krve jste anemická – to znamená, že máte nízký počet červených krvinek.“ Asi jsem vypadala znepokojeně. „Nebojte se,“ dodal, „anémie je u mladých žen dost běžná. Máte silnou menstruaci?“

Pokrčila jsem rameny; nebyla jsem si jistá, co „silná“ znamená. „Asi ano.“ Po desetiletí křečí byla podle mého názoru jakákoli menstruace silná.

„Tak to by mohlo být ono,“ řekl doktor. „Předepíšu vám antikoncepci a železo, které budete brát každý den. Brzy byste měla mít víc energie.“

Cestou domů metrem jsem počítala zastávky do Rue Dupetit-Thouars. Stále ještě jsem byla v euforii z toho, že se vracím domů do svého bytu a ke svému muži. Vrazila jsem dovnitř s tvářemi zarudlými chladem, objala jsem Willa a otevřela lahev vína. Pověděla jsem mu o anémii a doplňcích železa.

„Proto jsem se cítila tak fatiguée.“ Doufala jsem, že už bude všechno lepší, a usmála se na něj. „A jaký byl tvůj den?“

„Mila se na kolotoči v Champ de Mars škrábla do lokte a brečela, ale podařilo se mi ji uklidnit a všechno bylo v pohodě. Takže bych řekl, že to byl docela bonne journée.“

Will chodil na hodiny francouzštiny a začal pracovat jako „chůvák“ – tedy jako muž-chůva. Sice jsem měla zakázáno mu tak říkat, přesto jsem ho tím občas z legrace vytáčela. Každé odpoledne, zatímco já seděla v právnické kanceláři, vyzvedával ze školky čtyřletou Milu a bral ji na různé kroužky a akce. Měla buclaté tváře a kudrnaté hnědé vlásky. Nejraději sedávala Willovi za krkem, na koni, odkud měla výhled na to, co se na ulici děje, u toho žmoulala croissant a radostně vykřikovala na kolemjdoucí: „Jsem největší holka v Paříži!“ Když mi Will vyprávěl o tomto jejich posledním dobrodružství, já mu vybírala drobky z vlasů.

Hlídání byla práce jen dočasná, dokud se Will v Paříži nepostaví na vlastní nohy. Přestože tu zatím nevyužíval svůj diplom, zdálo se, že mu to nevadí. Hlídání Mily představovalo pravidelný přísun peněz na černo a nemusel si zařizovat pracovní vízum. Navíc jsou i horší způsoby, jak trávit odpoledne, než prozkoumávat město se čtyřletou průvodkyní. Já jsem na druhou stranu byla ze své práce podstatně méně nadšená. Připadalo mi čím dál těžší probít se pracovním dnem. Svědění se od doby, kdy jsem se přestěhovala do Paříže, sice zmírnilo, ale vyčerpanost byla tak všepohlcující, že jsem si musela dávat espresso osmkrát denně. Hlavou se mi začaly honit myšlenky, jestli moje hluboká únava nemůže být způsobená něčím jiným. Možná to ve skutečném světě prostě nezvládám, napsala jsem si do deníku. Lékař na klinice ale nabídl alternativní vysvětlení: anémie. Což znamenalo, že tato únava ze mě vychází spíš fyziologicky než psychicky, a za toto rozlišující upřesnění jsem byla vděčná.

Připozdívalo se a láhev od vína teď stála prázdná na lodním kufru. Kývala jsem se vestoje a prohlásila jsem, že jsme si už dávno měli dát nějaká předsevzetí. Vlastně jsme to ještě před pár týdny měli v plánu na Silvestra. Každoroční rituál vymýšlení předsevzetí jsem milovala: plnila jsem si deníky seznamy věcí, které chci udělat, a svými sny. Zdání nějakého plánu, bez ohledu jak moc nejistého, vyvažovalo nejistotu a zmatek, který na mě z budoucnosti čišel. I když Will na takové plánování moc nebyl, tu radost mi dopřál. Na jaře, říkal, se přihlásí na postgraduál, možná na pařížský Institut politických studií. Já si slíbila, že si najdu novou práci, nějakou, která ze mě na konci každého dne nevysaje veškerou energii, něco jiného než jen kopírování papírů a schovávání chodidel před šéfem.

V průběhu dalších dvou měsíců jsem se snažila své úmysly dodržovat: dala jsem do pucu svůj životopis, rozeslala jsem odpovědi na inzeráty nabízející práci a obrátila se na své bývalé profesory a mentory o radu. Často jsem ale sedávala v depresivní čekárně na klinice, kam jsem se vrátila alespoň šestkrát s různými nachlazeními, záchvaty bronchitidy a infekcemi močového měchýře. Pokaždé mě poslali k jinému lékaři. Pokaždé jsem musela vykládat svou anamnézu znovu a seznam neduhů byl pokaždé návštěvě delší. Poctivě jsem brala železo, ale místo přísunu energie jsem se cítila stále vyčerpanější. Jak se doktoři na klinice často měnili, napadlo mě, kdo vlastně dělá záznamy o všech detailech – kdo, pokud někdo, mě vede v patrnosti a sleduje můj zdravotní stav?

Jedno odpoledne, kdy mi znovu „preventivně“ brali krev, se mi draly slzy do očí. „Stalo se něco?“ zeptala se mě sestra.

Nebyla jsem si už jistá. Byla jsem totiž dennodenně už tolik měsíců nepřetržitě unavená, takže jsem ani nepoznávala, jestli mi je hůř. V době, kdy jsem dostala doporučení zajít k lékaři do Americké nemocnice v Paříži, jsem zeslábla natolik, že jsem sotva dokázala slézt z postele a s vysílením se škrábala na ni zase zpět.

Jednoho pro to období netypicky teplého pátku na konci března jsem odjela z domova na prohlídku a skončila jsem v pařížské čtvrti, kterou jsem nepoznávala. Bloudila jsem v kruzích a hledala nemocnici, až jsem si nakonec uvědomila, že jsem vystoupila na špatné zastávce. Když jsem čekala na autobus, který mě odveze na Neuilly-sur-Seine, západní předměstí Paříže, kde se nemocnice nacházela, byla jsem jako omráčená. Všude kolem mě se ve slunci třpytily impozantní domy a drahá auta. Ptáci se natřásali na stromech mezi lipovými listy ve tvaru srdce. Po stinné straně ulice prošla kolem matka za ruku se dvěma blonďatými dětmi. Začala se mi točit hlava. Viděla jsem v zorném poli výbuchy miniaturních teček a najednou všechny ty domy, auta, ptáci i ta matka ustoupili zlatým zábleskům na černém pozadí. V jednu chvíli jsem stála, ve druhé jsem spadla bokem a hlavou se uhodila o chodník.

„Ça va, slečno?“ zeptala se nějaká starší paní se starostlivě našpulenými rty jako z papíru, když jsem se probrala.

„Non,“ odpověděla jsem se a dala se do pláče. Nemohla jsem se dovolat Willovi, který šel s Milou na plavání, a moji rodiče byli přes šest tisíc kilometrů daleko. Cestovala jsem vesmírem a nabírala rychlost, točila jsem se stále dál a dál od Země. Ještě nikdy jsem se necítila tak sama.

Když jsem se konečně dostala do nemocnice, už se stmívalo. Muž, který se představil jako dr. K., se na mě dlouze zadíval. Seděla jsem na vyšetřovacím lehátku a on se při pohledu na mě rozhodl, že mě do nemocnice přijmou, aby udělali další testy. „Vous n’avez vraiment pas bonne mine,“ řekl mi. Právě jsem se dozvěděla, že vypadám děsně. Nemocniční zřízenec mě na invalidním vozíku dovezl nahoru do bílé místnosti s velkým oknem. Slunce zapadalo a já sledovala fialové mraky valící se na horizontu po obloze. Vypadalo to na déšť. Naposledy jsem byla v nemocnici přes noc, když jsem se narodila.

Americká nemocnice v Paříži se vůbec nepodobala běžným americkým nemocnicím, které jsem z domu znala. Můj pokoj byl luxusní, větší než moje garsonka, a bílé zdi se ve slunečním světle bělaly ještě víc. Těšila jsem se na tácy se snídaní, které každé ráno spontánně dorazily k mé posteli, na vůni máslových croissantů a kávy s mlékem, která mě budila ze spaní. Se snídaní přišla denní dávka prednisonu a běžných steroidů; důvod, proč jsem je měla brát, mi nebyl jasný. Za dvaasedmdesát hodin jsem však byla dostatečně čiperná na to, abych sešla ze schodů na nemocniční dvůr, kde jsem si odpoledne psala deník, loudila od ostatních pacientů v županu cigarety a skelnýma očima zírala na záhony. Večer, poté co uložil Milu do postele, za mnou do nemocnice jezdil Will. Bral s sebou scrabble a zůstávali jsme dlouho vzhůru a hráli jednu hru za druhou. Zdravotní sestra, která měla zrovna službu, mu nabídla přistýlku pro hosty, aby mohl zůstat přes noc.

„Děkuju, že tady jsi,“ zamumlala jsem s rozostřeným pohledem, když jsme oba usínali, každý ve své posteli.

„Jsem ten nejšťastnější člověk, že tady s tebou můžu být. A tohle byly moje nejšťastnější měsíce v životě,“ řekl Will a natáhl se pro moji ruku. „Na světě neexistuje nikdo takový jako ty. Nikdo, kdo by mně dával větší smysl než ty – nikdo, s kým bych se skutečně cítil být sám sebou. To, s jakou chutí prahneš po vědění, chceš porozumět sama sobě, nutí i mě na sobě pracovat. To, co budujeme, je velká věc. A brzo odsud odejdeš pryč a vrátíme se zpátky do normálu.“

V průběhu mého týdenního pobytu v nemocnici mi lékaři udělali kdejaký test, který je napadl, počínaje HIV až po lupus nebo bartonellózu. Všechny negativní. Odpověděla jsem na nesčetné otázky: ne, žádné předchozí operace nebo hospitalizace, žádné choroby, jeden dědeček zemřel na rakovinu prostaty, ten druhý na infarkt, ale jinak v rodině nemáme žádnou dědičnou anamnézu; pokud počítáte tanec v klubech, tak ano, cvičím pravidelně. Když se dr. K. podíval na moje červené krvinky pod mikroskopem, zjistil, že jsou zvětšené, a zmínil se, že budu možná potřebovat biopsii kostní dřeně.

„Kolik alkoholu tak vypijete?“ zeptal se mě jedno odpoledne, kdy stál nad mou postelí.

„Dost,“ pípla jsem. „Nedávno jsem dokončila vysokou.“

Sledovala jsem ho, jak si píše poznámky do bloku a odchází z pokoje. Nakonec rozhodl, že biopsie nebude pro člověka mého věku potřeba. Věřila jsem mu. Koneckonců mládí a zdraví mají jít ruku v ruce.

„Potřebujete odpočinek,“ usoudil dr. K. „Pořád mě matou vaše červené krvinky, ale nevidím žádný důvod, proč bychom se měli znepokojovat. Jedu teď na dovolenou, ale až se za pár týdnů vrátím, přijďte a uvidíme, jak vám bude.“

Propustil mě s diagnózou čehosi, co se nazývá „syndrom vyhoření“, a nařídil mi měsíční nemocenskou.

V metru cestou domů jsem si do deníku napsala:

Závažné detaily z lékařského prostředí:

1. Dr. K. nosí brýle značky Prada.

2. Zdravotní sestra nás s Willem téměř přistihla při sexu v koupelně mého pokoje.

3. Z nemocniční jídelny si můžete objednat crème brûlée a šampaňské přímo na pokoj.

4. Myslím, že nejsem moc daleko od pravdy, že je to spíš country klub maskovaný nemocnicí.

5. WTF – „syndrom vyhoření“?

Musím přiznat, že jsem byla ráda za to měsíční volno z práce, ale to ostatní mi nedávalo smysl. Bez denního přídělu prednisonu už mi zase začínala docházet energie. Sesunula jsem se na plastové sedadlo v metru a bojovala se spánkem. Napadlo mě, že si dr. K. myslel, že jediným viníkem je v mém případě příliš mnoho práce a zábavy. Měla jsem pocit, že ani on, ani ostatní lékaři mě neberou moc vážně. Nemůžu ale říct, že já to vážně brala. Nic jsem k jejich soudům nenamítala. Místo toho jsem přestala brát vážně pochybnosti, které se mi rojily v hlavě. Doktoři mají diplom z medicíny, já ne.

Několik dní po návratu domů z nemocnice jsem se probudila k dobrým zprávám. Přišla mi pozvánka na pracovní pohovor. Posledních pár týdnů jsem strávila rozesíláním odpovědí do různých novin a časopisů, ale velký úspěch to nemělo. Na rozdíl od kariéry, kdy jsou přesně nalinkované cesty, po nichž se vydat, korporátní schůdky, po kterých stoupat, nebo nutné tituly, které je třeba získat, svět žurnalistiky pro mě byl nepřístupný a zahalený tajemstvím. Neměla jsem tušení, jak strčit nohu do dveří. „Začni psát a posílej svoje články editorům,“ řekl mi někdo, ale kvůli své práci jsem na to neměla čas. A i kdyby ano, žádné editory jsem neznala, a i kdyby ano, pravděpodobně by mi chybělo dost sebedůvěry, abych se k nim snažila protlačit. Místo toho jsem tedy napsala svému starému profesorovi žurnalistiky, který navrhl, ať zkusím noviny International Herald Tribune se sídlem v Paříži, zda nemají volná nástupní místa. K mému překvapení mi odpověděli, že mají volnou pozici dopisovatele, tedy někoho na nižší pozici, kdo sbírá informace, které pomáhají reportérům na vyšší pozici psát o revoluci, jež právě vypukla v Tunisku – později známé jako arabské jaro. Chtěli, abych hned přišla na pohovor.

Následující den jsem si oblékla malé černé, které jsem sehnala v bazaru, zkrotila kudrnaté vlasy do copu, nalíčila si tvářenkou bledý obličej a vyrazila na pohovor. Vydusala jsem po schodech do kanceláře Tribune a všimla si povědomého pocitu, že se mi motá hlava a nemůžu popadnout dech. Měla jsem ale důležitější věci, na které bylo třeba se soustředit. Kanceláří se rozhléhalo cvakání počítačových kláves; celé patro byla jedna velká kancelář s kartotékami a stoly, na nichž se vršily v hromádkách naskládané knihy vedle počítačových monitorů a špinavých hrnků od kávy. Rozhlédla jsem se kolem sebe po ostřílených reportérech, kteří seděli za svými stoly, a nedovolila si mít žádné iluze. Věděla jsem, že moje šance na tuto práci jsou takřka nulové. Přesto jsem poprvé před sebou viděla cestu k profesi, která ve mně vyvolávala nadšení. Najednou jsem si bezděky uvědomila, že tohle je přesně to, na co jsem se připravovala. Ve škole jsem si celý semestr zacpala jazykovými kurzy – arabština, francouzština, španělština, fársí – s představou, že bych mohla jednou snadněji žít a pracovat na vzdálených místech. Každé léto jsem trávila studiem a výzkumem v cizině, což mi umožnilo cestovat všude od Addis Abeby a marockého pohoří Atlas až po Západní břeh Jordánu. Co se týkalo Tuniska, nebyla to jen země, kterou jsem znala a milovala, byla to domovina: místo, odkud pochází můj otec, kde stále žije moje rozvětvená rodina, a také země, jejíž pas pyšně vlastním. Všechno to přišlo při pohovoru na přetřes a zdálo se, že redaktoři, s nimiž jsem se setkala, vypadají nadšeně. I já jsem byla nadšená. Odešla jsem s myšlenkou, že celý svůj dospělý život jsem pracovala na tomto okamžiku, a potom jsem se musela sama sobě zasmát – vždyť to jsou všehovšudy teprve čtyři roky.

Do kanceláře Tribune jsem se už nevrátila. Za měsíc jsem byla zase zpátky v nemocnici. Tentokrát jsem ležela na lehátku na pohotovosti s očima vyprázdněnýma bolestí. Uvnitř v ústech se mi udělaly pulzující boláky, pleť získala modrošedou mrtvolnou barvu. Will mi tiskl ruku, když lékařka, která měla službu, řekla:

„Nechci panikařit, ale něco se rozhodně děje. Počet vašich červených krvinek dramaticky klesl.“

Zírala jsem na ni, nevěděla jsem, co to všechno znamená.

„Jestli půjdou ještě o něco níž, nebudete smět do letadla.“

Položila mi jemně ruku na paži a mluvila dál. Má prý dceru přibližně mého věku, a kdyby byla moje matka, chtěla by, abych nasedla na nejbližší let domů.

Hned následujícího rána jsme zařídili let zpátky do New Yorku. Trvala jsem na tom, že si koupím zpáteční letenku do Paříže na termín o dva týdny později. Potřebovala jsem věřit, že to bude výlet jen na otočku. Will mi nabídl, že mě doprovodí, ale podle mě to nedávalo smysl – musí se postarat o Milu, a já se navíc brzy vrátím. Když jsme se na letišti loučili, řekla jsem mu, ať si nedělá starosti. Potom přišel nějaký postarší muž v tmavě modré uniformě a odvezl mě na invalidním vozíku přes letiště Charlese de Gaulla. Uši mi zčervenaly studem, když mě dovezl na začátek fronty na bezpečnostní prohlídku. Minuli jsme spousty rodin, které čekaly na nástup na palubu, a cestující z první třídy, kteří tam stáli s nóbl koženými aktovkami. Myslela jsem si, že lékařka z pohotovosti určitě přehání, když nakázala, že musím být na invalidním vozíku. Pamatuju si, jak jsem se obávala, aby na mě někdo nezavolal, že jsem podvodnice. Ale lidé, kteří stáli v přednostní frontě k nástupu na palubu, na mě hleděli, pokud si mě tedy všimli, s neskrývanou lítostí.

Letadlo se odlepilo od země. Ležela jsem přes dvě sedadla stočená v pozici plodu, třásla jsem se pod tenkou dekou zimou a nedokázala se zahřát. Letadla jsem vždycky měla ráda: pocit, který přichází s nadmořskou výškou, jak je člověk maličký, a pohled na zem, která je menší a menší, dokud nezmizí pod mraky. Tentokrát jsem ale měla okénko zatažené. Byla jsem příliš unavená, než abych něco dělala, sledovala filmy nebo jedla všelijaké dobroty, které mi starostlivé letušky nabízely. Ale ať jsem byla unavená sebevíc, kvůli bolákům v nateklých tvářích jsem stejně nemohla spát. Lékařka z pohotovosti mi na let předepsala kodein a já si pár tablet vzala s nadějí, že bolest poleví. Mým tělem však zmítaly návaly nevolnosti a mysl bloumala mezi vědomím a bezvědomím.

Zdálo se mi, že letadlo je létající vězení zavěšené nad Atlantikem a že tohle je trest za všechen ten alkohol a cigarety a různé sračky, které jsem do těla v minulém roce dostala. Zdálo se mi, že jsem na srazu se spolužáky z univerzity po pěti letech od promoce, že moji přátelé stojí zády ke mně, smějí se a usrkávají koktejly na svěžím zeleném trávníku a v dálce je vidět naše kolej škvařící se pod oranžovým sluncem. Zavolala jsem na ně, ale když se otočili, dívali se skrze mě. Ve snu mi to dávalo smysl. Možná mě nepoznávají, pomyslela jsem si. Od promoce jsem zestárla – nehezky. Seděla jsem na tomtéž invalidním vozíku z letiště, byla jsem jen kosti a kůže s pouhými několika pramínky stříbřitých vlasů, které mi visely z téměř holé lebky. Duhovky jsem měla mléčně zakalené a moje ústa byla bezzubá díra. Znovu jsem na ně zavolala. To jsem já, křičela jsem, Suleika. Tentokrát se ale neotočil nikdo. Když jsem zase otevřela oči, cítila jsem, jak podvozek letadla dosedl na ranvej. Byla jsem doma.

5

Ve Státech

Rodičům jsem říkala křestním jménem už od doby, kdy jsem se naučila mluvit. Nikomu z nás to nepřipadalo divné, dokud na to nepoukázala zmatená školní učitelka.

Moje máma Anne, drobná žena s jasně modrýma očima a štíhlou šlachovitou postavou baletky, pochází ze švýcarské vesnice asi hodinu cesty od Ženevy. Vyrostla v kamenném domě plném starých knih a starožitností a s gramofonem, který neustále hrál klasickou hudbu. Z oken obývacího pokoje bylo vidět na náměstí a také na středověký hrad a třpytivé jezero, v němž se máma o víkendech koupala a jezdila na plachetnicích s chlapci ze sousedství. Byla garçon manqué, chlapecký typ, vlasy měla ostříhané nakrátko a nos neustále zabořený v knihách. Její otec Luc, fyzik a environmentální aktivista, byl přísný, téměř až militantně, ale také předběhl svou dobu. Odmítl vlastnit auto kvůli uhlíkovým emisím a zakázal v domě používat plasty. Na půdě měl svou řezbářskou dílnu, kde vyráběl ručně vyřezávané hračky pro Anne a její tři sourozence. Anninu matku Mireille, knihovnici, manželův aktivismus nezajímal. Milovala krásné věci, měla působivou sbírku kašmírových svetrů a velkou zahradu s růžemi. Byla proslulá svými úžasnými jablečnými koláči. Mireille vždycky říkala, že existuje správné a špatné chování, a své děti podrobila přísným lekcím etikety. Máma Anne už v pubertě bojovala s omezeními, která na ni rodiče uvalili, a s izolovanou atmosférou městečka.

Po dokončení umělecké školy v Lausanne vyhrála máma grant, který jí umožnil se přestěhovat do New York City. Tady se rozhodla stát se slavnou malířkou. Pronajala si byteček blízko železnice na rohu Fourth Street a Avenue A v East Village. Byl vrchol osmdesátých let a čtvrť představovala skrumáž nájemních domů počmáraných graffiti a opuštěných parcel s rumišti. Ulice se tetelily energií a všude se potkávali mladí spisovatelé a hudebníci vyzařující kreativitu a ambice. Anne nikdy předtím na podobném místě nebyla.

Shon je typickým znakem naší rodiny. Moje máma měla pracovní morálku jako tažný kůň a od úsvitu až do soumraku byla v jednom kole. Dávala dohromady peníze na živobytí jako malířka pokojů a prodávala také růže v restauracích a kavárnách, aby měla na nájem bytu a ateliéru, kde pracovala s pár dalšími umělci. Brzy si našla lukrativnější podnikání, aby zaplatila účty, a začala podnikat přímo ze svého bytu. „Mezinárodní jazyková škola, jak vám mohu pomoci?“ švitořila do telefonu a předstírala, že je sekretářka. Školu, dalo-li se tomu tak říkat, představovali moje máma a její přátelé, taková partička, která přijela z různých koutů Evropy. Najala si je, aby podnikatele a bohaté rodiny z luxusnějších čtvrtí města učili francouzštinu, italštinu, němčinu a španělštinu. Nakonec ušetřila dost peněz na to, aby zaplatila první splátku za byt ve výši čtyřiceti tisíc dolarů. Což jí v té době pochopitelně připadalo jako celé jmění.

Po pěti letech v New Yorku upoutala Anne v jazzovém klubu v centru svým vtipem, krátkým sestřihem, aristokratickým nosem a elegantními lícními kostmi pozornost mého otce Hédiho. Pro Hédiho nebylo těžké si ji získat. Byl vysoký a snědý, s černými kudrnatými vlasy a okouzlující mezírkou mezi předními zuby. Právě doběhl New York City Marathon a byl v té nejlepší formě. Bydlel o pár bloků dál, na Seventh Street mezi Avenue B a C, tak blízko, že se brzy vídali neustále. Sblížila je jejich lingua franca, nomádství a láska k vaření, filmům a umění. Sdíleli tytéž bohémské hodnoty, utráceli, co měli, za dobré víno, lístky do divadla a cestování, ale často se taky hašteřili, protože byli oba ve svém vlastním zájmu příliš paličatí a nezávislí. Prioritou mojí mámy bylo její malování a neměla zájem stát se něčí ženou. Můj otec stále ještě zvažoval, jestli zůstat ve Státech, nebo se vrátit do své domoviny a tam se usadit. Chodili spolu dva roky, když v Hédiho bytě v Tompkins Square parku počali mě. Průšvih, představovala jsem si, že si máma pomyslela, když se na toaletě podívala na testovací tyčinku a začala truchlit nad svou svobodou. (Později tento pocit revidovala. Překvapení, říkala mi.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezi dvěma světy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.