jota/2022

Class Mom

Copyright © Laurie Gelman, 2017

Vydáno se svolením společnosti Henry Holt and Company, New York.

Translation © Eva Brožová, 2022

Copyright © Nakladatelství Jota, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-025-1

Tuhle knihu s láskou věnuji svému manželu Michaelovi

a našim dcerám Jamie a Mishe.

Bez vás tří bych rodičovskou zástupkyní třídy

nikdy nebyla.

Komu: Rodiče

Od: J. Dixonová

Datum: 4. 9.

Předmět: Tohle jsem já – vaše nová zástupkyně třídy

Zdravím rodiče předškoláků ze třídy slečny Wardové!

Jmenuji se Jennifer Dixonová a „dobrovolně jsem se nabídla“, že budu tenhle školní rok vaší třídní zástupkyní. Protože jde o nevděčnou práci, nečekejte vřelé vágní maily, které jste pravděpodobně dostávali v předchozí instituci. Proberte se! Jste v přípravné třídě na drsném území Základní školy Williama H. Tafta a je načase seznámit se s novými skutečnostmi. Ta nejdůležitější je, že nesu zodpovědnost za hladký průběh třídních akcí, tudíž mám několik návrhů, aby to byl snadný rok pro nás všechny, zejména pro mě.

Zaprvé, čtěte každý týden školní mail @#$%&! Možná vám to připadá otravné, ale ve skutečnosti poskytuje dobré informace a já nebudu muset odpovídat na otázky jako „Kdy se koná třídní schůzka?“ (Mimochodem, odpověď na tuhle otázku najdete níže.)

Zadruhé, když o něco požádám, dobrovolně se nabídněte! Když napíšu, že potřebujeme koblihy, zeptejte se „Kolik?“, ne „Můžu přinést kelímky?“ Nechci, abych vám musela úkoly přidělovat, takže mi prosím obratem odepište. Brzy si to vyzkoušíme, protože třídní schůzka se bude konat… (viz níže).

A konečně, pokud se bude konat nějaká akce… přijďte! Možná vám připadají nudné a únavné, ale nezapomeňme, že jsme tady proto, abychom vybudovali komunitu. Není možné, aby se jich neustále účastnilo pět stejných lidí, protože si polezou na nervy.

Důležitá data k zapamatování

Moje narozeniny: 18. dubna. Nemusíte mi nosit dárky, ale ocením poukázky do Starbucks.

Třídní schůzka: úterý 27. září – 18.30 až 20.30 hod.

Budete mít poprvé možnost vidět, jak účinkuje alkohol na ostatní rodiče ze třídy. Někdy během příštího týdne vás požádám o příspěvky k občerstvení.

Rozhovor rodičů u kávy – 7. října – místo konání: The Lounge – netuším, čeho se má ten „rozhovor“ týkat, ale snad vás nepřekvapí, když bude o kávě.

Setkání rodičů (přípravka – 6. ročník) – 18. ledna – 18.00 až 20.00 hod – místo konání: jídelna. Ze zkušenosti vím, že je to trochu trapné, něco jako školní ples v 7. třídě. Účast na vlastní riziko.

Slečna Wardová vás také požádala, abyste jí před prvním školním dnem dodali fotografii své ratolesti. Takže připomínám… před prvním školním dnem. Nejsem si jistá, ale nejspíš je chce použít k jakémusi wiccanskému rituálu, aby „očistila“ třídu.

To je prozatím všechno.

Nějaké otázky?

Jennifer

P. S.: Mimochodem, dejte mi vědět, pokud si někdo z vás o sobě myslí, že je „zručný“. Letos musejí být všechny dárky pro učitelku domácí výroby, takže ohledně toho – jen a pouze ohledně toho – jsem otevřená vašim návrhům.

1

Ťuknu na Odeslat a s úšklebkem se pohodlně opřu.

„No, aspoň budou mít o čem přemýšlet,“ pronesu do prázdna.

Promnu si unavené oči a po padesáté toho dne mi bleskne hlavou, proč jsem souhlasila, že zase budu rodičovskou zástupkyní třídy.

Moje první reakce byla správná.

„Absolutně NE,“ řekla jsem Nině Grandishové, když mě o to požádala. Nina je vládnoucí velekněžkou Sdružení rodičů a přátel školy. Přesto je to moje nejlepší kamarádka. „Je to ta nejhorší práce, jakou jsem dělala od tý doby, kdy jsem pracovala v zákaznickým oddělení v Allstate.“

„Prosím!“ škemrala. „Fakt tě potřebuju.“

„Na to zapomeň. Nemám čas.“

„Ale máš. Vivs a Laura se už vrátily do školy.“

„Začínám trénovat na překážkový běh.“

„To silně pochybuju,“ uchechtla se Nina.

„Uvažuju, že pořídím Maxovi psa, takže s tím budu mít spoustu práce.“

„Ne, neuvažuješ. Psy nesnášíš. Ale no tak! Představ si všechny ty zkušenosti, který můžeš ve funkci využít.“

„Super,“ povzdychnu si. „Díky, že mi připomínáš, o kolik jsem starší než ostatní rodiče.“

„Nejsi starší,“ zacukrovala Nina, „ale moudřejší.“

To je pravda, skoro o patnáct let. Devadesátky pro mě byly tak trochu ztracené období. Po hektických čtyřech letech na Kansaské univerzitě (Jayhawks, do toho!) jsem sice získala super užitečný magisterský titul v oboru historie umění, ale ani zaboha jsem nedokázala najít zaměstnání. A tak jsem se rozhodla vyrazit na cesty a trochu poznat svět. Někteří lidi jedou do Paříže, aby viděli slavná umělecká díla; jiní zamíří do Říma, aby viděli slavnou architekturu. Já? Vydala jsem se do Amsterdamu, abych viděla slavnou kapelu. INXS se díky albu X právě začínali vézt na vlně mezinárodního úspěchu. Naštěstí pro mě ještě nebyli tak slavní, aby randili jen s modelkami. Částečně díky fázi „žádná podprda“, kterou jsem právě procházela, si mě vybrali z obecenstva a ejhle, skončila jsem jako groupie.

Určitě znáte film Camerona Crowa Na pokraji slávy, kde ty holky cestují s muzikanty a udržují je, no, v dobré náladě? Bylo to fajn, ale nic závratného. Pobyla jsem s INXS něco přes rok a pak jsem se přesunula k folkovému zpěvákovi jménem Greg Brown. Jo, ani já jsem o něm nikdy neslyšela, ale každopádně uměl přilákat lidi, i když nemyté. Během těch tří let jsem si nějak stačila pořídit dvě děti, z nichž jedno možná zplodil Michael Hutchence. Kvůli jeho předčasné smrti v roce 1997 se to chuděra Vivs asi nikdy nedozví. Ovšem Lauřiným dárcem spermatu byl rozhodně bendžista Grega Browna. Jsem si tím jistá na pětašedesát procent.

Abych ocitovala básníka Stevea Perryho z kapely Journey: „Říká se, že cesta není vhodný místo pro založení rodiny.“ Takže jsem měla dvě děti se dvěma různými otci a zamířila zpátky do Kansas City.

V tu dobu si mí rodiče splnili dlouholetý sen a přestěhovali se do Overland Park, což je módní předměstí Kansas City. Mrzelo mě, že jsem se nestačila rozloučit s naším starým domem, ale byla jsem nadšená, že budu moct vychovávat Vivs a Lauru na tak hezkém místě.

Řekněme, že jsem měla Kay a Rayovi Howardovým, svým hluboce věřícím rodičům, co vysvětlovat, když jsem dorazila na jejich elegantní nový práh s Laurou a Vivs, které ještě nosily plenky. Výraz mé matky se postupně změnil ze zmateného přes vyděšený k nadšenému tak rychle, až mi blesklo hlavou, že má infarkt.

Naštěstí rodiče patří k věřícím, kteří spíš odpouštějí, než odsuzují. A tak po několika desítkách zdrávasů a jednom trýznivém odpoledni v Jednotě Panny Marie, kde jsem absolvovala křížovou cestu, jsem se k nim nastěhovala a zahájila to, čemu teď říkám normální život. S jejich pomocí jsem holky vychovala, nějakou dobu pracovala v pojišťovně Allstate, a jo, sedm nekonečných let za sebou jsem byla rodičovskou zástupkyní třídy. Tenhle rekord určitě ve škole Williama Tafta ještě nikdo nepřekonal. Doufám, že to v mém nekrologu nebude ta nejpozoruhodnější věc, ale člověk nikdy neví.

Když jsem pracovala v Allstate, seznámila jsem se s Ronem Dixonem, který se stal otcem číslo 3 a manželem číslo 1. Mimochodem, pořád mám jenom jednoho manžela. Prostě mi připadá vtipné ho takhle představovat. Ron zavolal na zákaznickou linku, aby podal stížnost na lidi, o kterých si myslel, že je u nich v dobrých rukou. Jak jsem měla v popisu práce, vzala jsem hovor a snažila se mu to rozmluvit. Ron má úžasný hlas. I když si stěžuje, zní, jako by právě spolkl tekutý samet. Dokázala bych ho poslouchat celý den. Teprve když prohlásil, že jsem bezcitná mrcha, jsem usoudila, že se s ním chci sejít. Do dnešního dne si myslí, že jsem brala na oběd všechny své naštvané volající klienty.

Co k tomu říct? Okamžitě jsem mu padla do oka. Nejsem nepřitažlivá, pokud zvážíme můj věk a kila, která jsem přibrala, a Ron byl náhodou singl a právě měl za sebou příšerný rozvod. Když totiž volal do Allstate, snažil se uplatnit nárok na pojistku z důvodu vyšší moci kvůli spadlému stromu, do kterého očividně narazilo auto. Později jsem zjistila, že ten strom byl obětí domácího násilí a napálila to do něj jeho ex.

Z ženské solidarity vždycky protestuju, když muži tvrdí, že jsou ženy šílené, ale v tomhle případě můžu jednoznačně prohlásit, že Ronova exmanželka Cindy je cvok. Ne takový cvok, aby se člověk bál o svůj život, prostě běžný cvok. Největší problém je, že nikdy nevíte, jakým způsobem se to šílenství projeví. Třeba jednou, několik měsíců potom, co jsme se s Ronem sestěhovali, se na našem prahu objevilo šest obrovských krabic s jednorázovými plenkami a vzkazem od Cindy, který zněl: „Chápeš?“ Napadlo mě, že nás buď považuje za děti, nebo naznačuje, že máme dítě. Ron prohlásil, že jsme podle ní sráči.

Ron se ke mně hodí. Je tím, koho by můj otec nazval solidním chlapem, a to jak po fyzické, tak po psychické stránce. Měří asi 180 centimetrů (i když lidi z důvodů, co mi nejsou moc jasné, tvrdí, že má metr osmdesát pět), je svalnatý, aniž vypadá jako kulturista, a má krátké tmavé vlasy, které mu na skráních řídnou. V minulosti by mi asi nepřipadal přitažlivý – není totiž potetovaný –, ale má obrovské charisma a tu nejlaskavější tvář na světě. Přidejte k tomu jeho hlas a byla jsem ztracená v okamžiku, kdy jsem ho uviděla. Naše námluvy byly krátké a roztomilé, protože když je to fajn, je to prostě fajn, tak proč ztrácet čas? A kvůli strachu šílené Cindy ze zvracení neměli nikdy děti. Takže když to na mě při našem prvním výročí vybalil, nemělo mě to překvapit.

Byli jsme na večeři v Garozzo’s a nad talířem s penne Victoria se nenuceně zmínil, že by chtěl dítě. Odehnala jsem svoji první myšlenku (No, zlom vaz při porodních bolestech!) a řekla mu, že to samozřejmě zkusíme. V podstatě jsem spoléhala na své stárnoucí lůno, že se to nestane, ale co byste řekli? Zbylo mi jedno dobré vajíčko. A díkybohu za to, protože Max je třešnička na dortu mého rodičovského života.

Takže teď, ve zralém věku šestačtyřiceti let, mám dvě dcery na univerzitě a syna, který nastoupil do přípravky. A jsem nejstarší matka ve třídě. Och, pardon, nejmoudřejší.

„Maxi! Pojď dolů. Budeš mít studený toust.“

Znovu si sednu do své kanceláře u kuchyňské linky a odešlu rodičům z mé třídy mail, který, jak doufám, si přečtou ještě před odchodem do práce.

Od: J. Dixonová

Komu: Rodiče

Datum: 6. 9.

Předmět: Odpovědi na dotazy

Milí rodičové,

páni! Když jsem na konec předchozího mailu napsala „Nějaké otázky?“, šlo o řečnickou otázku, což znamená, že nevyžaduje odpověď. Ale dobrá. Dovolte mi na ně odpovědět v pořadí, v jakém přišly.

1. Ne, nedělám si legraci.

2. Ano, myslím to vážně.

3. Ne, výroba piva není dovednost.

4. Datum třídní schůzky je v původním mailu – stačí se podívat.

5. Ne, z práce, na kterou se dobrovolně přihlásíte, vás nemůžou vyhodit.

6. Děkuji za zpětnou vazbu.

Jennifer

Max se v kuchyni objeví v oblečení, které ani trochu nepřipomíná to, co jsem mu připravila.

„Páni. Ty červený kalhoty jsou super. Nepatří k nějakýmu maškarnímu kostýmu?“

„Jo. K Pacmanovi.“

„A to fialový tričko?“

„Dala mi ho babča, vzpomínáš?“

„Vzpomínám. Víš jistě, že si to chceš vzít první den do školy?“

„Jo. Chci, aby si mě všichni všimli.“

„No, mise splněna.“ V duchu děkuju nebesům, že si nevzal i pacmanovskou kšiltovku.

Max se usměje a ukousne si toast. Od chvíle, co vyrostl natolik, aby si vybíral oblečení sám, projevoval, řekněme, specifický vkus. Člověk nikdy neví, v jakém ohozu se objeví. Někdy mě napadá, že při volbě svých outfitů používá pásku na očích a šipku. Připravila jsem mu na postel khaki kalhoty a bílé tričko s límečkem v naději, že ho jeho nová školní uniformu nadchne, ale zřejmě nenadchla.

Ron si byl zaběhat a vrací se celý zpocený. Takhle ho miluju.

„Ahoj!“ popadnu ho za zadek. „Jestli se chceš zúčastnit prvního školního dne, musíš být za deset minut hotový.“

„Jsem tady cobydup.“ Usměje se a pádí po schodech nahoru.

„Mami, jak že se jmenuje ta učitelka?“

„Slečna Wardová.“

„Je hodná?“

„Ještě jsem ji neviděla, ale podle mailů mi hodná připadá.“

„Doufám, že má ráda fialovou.“

„Kdo taky ne?“ Usměju se. „Víš, že zítra musíš začít nosit uniformu, viď?“

S plnou pusou přikývne.

„V poledne tě přijedu vyzvednout a můžeme si někam zajít na oběd.“

„Půjde s námi i táta?“

„Asi ne. Musí být ve Fitting Roomu.“ Mluvím o prodejně sportovního zboží, která Ronovi patří.

Než stačím zaječet: „Co ti tam sakra trvá tak dlouho?“, manžel je osprchovaný a převlečený. Být chlapem musí být bezva. Já se moc nešlechtím, ale na to, abych se osprchovala a mohla vyrazit mezi lidi, potřebuju víc než šest minut.

„Kdo je připravený jít do ško–“

Když Ron zjistí, co má Max, zarazí se uprostřed slova.

„Ty chceš jít v tomhle, Maxi?“ zeptá se.

Vrhnu na něj pohled, který říká: „Nechovej se jako idiot.“

„Jo. Chci, aby si mě všichni všimli.“

„Myslel jsem, že musíte mít uniformu.“ Ron se na mě tázavě podívá.

„První den ne.“ Vrhnu na něj další varovný pohled. Obvykle zabírají. Nejspíš špatně mířím. „A dneska jde jenom o půl dne, takže vyrážíme!“

2

První školní den. Jo, samá velká písmena, tučná a kurzivou. Tak impozantní je takhle událost v mé mysli. Všichni jsou vymydlení a natěšení! Nové batohy, vrzavé tenisky a ostré tužky. Pořiďte stejnou fotku v půlce listopadu a uvidíte něco úplně jiného.

Kráčíme ošuntělými chodbami Základní školy Williama H. Tafta, kterou dřív navštěvovaly Vivs s Laurou. Když dorazíme k místnosti č. 147, stojí ve dveřích ta nejhezčí a nejdecentněji oblečená osoba, jakou jsem kdy viděla, a vítá příchozí. Má dlouhé blond vlasy stažené dozadu růžovou čelenkou a na sobě světle růžové kostkované kalhoty a bílou blůzu s volánky. Doufám, že vlastní pracovní plášť.

Při příchodu na nás vrhne oslnivý úsměv a natáhne paže.

„Tohle je Max? Proboha, Maxi, už jsem se nemohla dočkat, až se s tebou seznámím! Máš nové tričko? Fialová je moje oblíbená barva!“

No, smekám klobouk. Slečna Wardová je opravdu okouzlující. Evidentně si nastudovala fotky, které jsme jí poslali na konci léta. Max neřekl ani slovo, ale má přitroublý úsměv beznadějně zamilovaného muže. Stejně jako Ron, když se na něj podívám.

„Dobrý den, slečno Wardová, moc mě těší. Jsem –“

„Ne, ne!“ přeruší mě slečna Wardová. „Dneska nejde o Maxovy rodiče. Dnešní den patří Maxovi. Běž dovnitř a najdi na lavici svoje jméno, zlatíčko.“ Uvede Maxe do třídy a on ji bez ohlédnutí dychtivě následuje.

Vyměníme si s Ronem pohled. Pokrčím rameny.

„Dnešní den patří Maxovi.“

Když vycházíme ze školy, Ron se zeptá, co mám v plánu.

„Jdu na schůzku se svým novým trenérem.“

Skepticky si mě změří.

„Vím, co si myslíš, ale po tom loňském trapasu mám pocit, že musím víc trénovat.“

„Nebo prostě začít.“ Usměje se a stiskne mi loket.

Jde o tohle… Ronův obchod se sportovním zbožím je v Kansas City jeden z největších. Před několik měsíci pořádali na podporu kampaně našeho guvernéra „Buď fit“ běh přes překážky. Když se zmínil, že potřebuje účastníky, dobrovolně jsem se přihlásila. To byla moje první chyba. Myslela jsem si, že jsem ve formě, protože dvakrát týdně chodím cvičit do Curves, kam jsem se zapsala krátce po Maxově porodu. Takže když jsem ten den dorazila k Ronově prodejně a uviděla překážkovou dráhu, pomyslela jsem si: „No problemo.“ To byla moje druhá chyba.

Přiznejme si, že síla horní části těla, kterou získáte několikaletým taháním batolete, vás úplně nepřipraví na to, abyste šplhali po laně, ručkovali, nebo si dokonce lehli na břicho a plazili se bahnem, i když to byla ta nejlehčí část závodu.

Trvalo týdny, než jsem se mohla v prodejně zase objevit. Je totiž trapné, když se manželka majitele s pláčem sesype, když nedokáže přelézt zeď. Navíc mě dlouho bolely partie, o jejichž existenci jsem nic netušila.

„Kdo tě bude trénovat?“ zeptá se Ron, když na jeho rýpnutí nezareaguju. Podle mě ho naštvalo, že jsem se s ním neporadila.

„Doporučila mi ho máma. Přijde k tobě domů a trénuje tě. Napadlo mě, že bych konečně začala využívat Ronovo fitko.“ Tak říkám domácí tělocvičně, kterou si Ron vybudoval v suterénu.

Ron předstírá, že mu to vyrazilo dech. „Chceš tím říct, že přestaneš chodit do Curves?“ Nikdy je neměl v lásce. Ron je vyznavač posilovny.

„Tak zatím.“ Potutelně se na něj usměju a zamířím k minivanu. „Sexy nový trenér čeká.“

Ron se zamračí. „Sexy? Neřekla jsi, že je sexy.“

Se smíchem otevřu dveře auta. Ve skutečnosti netuším, jak vypadá. Ale vzhledem k tomu, že se jmenuje Garth, si dělám velké naděje.

Máma mi toho o Garthovi vlastně moc neřekla, jen že býval trenérem v místní posilovně Lucille Robertsové. Na nějakou dobu s tím musel přestat a teď se k tomu vrací. Na domácího osobního trenéra je dost levný – chce 30 dolarů na hodinu. Jen doufám, že to není případ „Dostaneš, co si zaplatíš“.

Když dorazím k našemu domu, vidím, že na příjezdové cestě stojí bílý Prius. Můj nový trenér přijel o deset minut dřív. To se mi líbí. Když vystoupím z auta, udělá totéž, a já poprvé vidím muže, se kterým budu trávit dvě hodiny týdně.

Kéž bych vám mohla říct, že se všechno zpomalilo a v hlavě mi začal hrát „Dream Weaver“, když pohodil hlavou a vrhl na mě oslnivý úsměv, ale lhala bych.

Garth měří 165 centimetrů, je skoro holohlavý a vypadá, jako by mu táhlo na šedesát. Trochu mi připomíná herce Michaela Chiklise z Policejního odznaku.

Zatímco si v duchu upravuju svoje očekávání, dojde ke mně a víte co? Má oslnivý úsměv! Okamžitě se mi začne líbit.

„Ahoj, Jennifer, já jsem Garth.“ Stiskne mi ruku a skoro ji rozdrtí.

„Au. Ahoj, Garthe. Vy teda máte stisk.“

„Oh, proboha, omlouvám se,“ vyhrkne a okamžitě mi pustí ruku ze svěráku. „Vždycky zapomenu, že u holek musím špetku ubrat.“

„V pohodě, Garthe. Očividně se musím trochu zocelit.“

„No, proto jsem tady.“ Usměje se a následuje mě ke vchodu.

„Můžu vám přinést něco k pití?“ zeptám se, když hodím na stolek v hale kabelku.

„Ne. Děkuju. Vždycky si nosím vlastní.“ Hrdě zvedne čtyřlitrovou láhev plnou vody. Garth je evidentně ze staré školy a módní lahvičky na vodu nejsou jeho styl.

„Ehm, co kdybych vám ukázala naše fitko a pak se zajdu převléct?“

„To zní dobře.“ Garth se znovu usměje. „Až po vás, dobrá vílo.“

Když ho vedu dolů do suterénu, přemítám, z jak staré školy je. O nic nejde, ale pět let jsem chodila do Curves. To je dost pokročilá záležitost.

Ronovo fitko se nachází v rohu suterénu, přímo vedle prádelny. Je v něm běžecký pás, posilovací lavice, nakládací činky, žíněnka a jeden z těch velkých gymnastických míčů.

„To je fantastický!“ prohlásí Garth a mně okamžitě dojde, že to myslí vážně.

„Vážně?“ užasnu. „Nebudeme potřebovat nějaký jiný vybavení?“

„Ne. Tohle je perfektní. Tak se skočte převlíct a já zatím připravím cvičební plán.“ Zní fakt nadšeně.

„Fajn. Hned jsem zpátky.“

Cestou po schodech nahoru do ložnice mi bleskne hlavou, do čeho jsem se to navezla.

Přiznávám, že se projevuju poněkud sarkastickým způsobem, ale netušila jsem, kolik rodičů můžu urazit jediným mailem. Vlastně jich tolik nebylo, ale na to, aby vznikly problémy, úplně stačí jeden. Nina mi zavolá, právě když vylézám po cvičení ze sprchy.

„Proboha, co jsi napsala v tom mailu rodičům?“ vyjekne.

„Samý běžný věci. Proč?“ Hodím vlhkou osušku do koše na prádlo a zamířím k šatně.

„Právě mi volala Asami Changová a je vytočenááá!“

„Kvůli čemu?“ zeptám se, zatímco probírám trika.

„Prý jsi rodiče oslovila nevhodným způsobem.“

„Takže?“

„Takže, bylo to tak?“

„Možná. Ale nemůžu uvěřit, že to někdo vzal vážně.“

Nina si povzdychne. „Myslela jsem si to. Víš ale, že tvůj, ehm… humor lidi občas nechápou. Asami chce, abys ses funkce zástupkyně třídy vzdala, a nabídla se, že ji vezme místo tebe.“

„No, podle mě má naprostou pravdu. Nejsem schopná komunikovat s rodiči.“ V duchu si poznamenám, že pošlu Asami koš s ovocem.

„Ne tak rychle, vtipálku. Slíbila jsi mi, že to budeš dělat.“

„To sice ano, ale ozval se hlas lidu. Nechtějí mě.“

„Já tě chci. Myslím, že ti prospěje, když se s někým seznámíš, a vím, že Max to miluje.“

„Fajn nápad zatáhnout do toho Maxe. A co ta ženská?“

„Asami Changová? Vyřídím to s ní. Takže dobrý?“

„Definuj ,dobrý‘.“

„A v mailech přibrzdíš?“

„Na to zapomeň.“

Nina se rozesměje. „Jsi nenapravitelná. Jaký byl ten trenér?“

„Zajímavý,“ opáčím. „Rozhodně je to s ním jiný než v Curves.“

„Jiný, dobrý, nebo jiný, blbý?“

„No, rozhodně jsem už dlouhou dobu nedělala angličáka.“

Nina vyprskne smíchy. „Angličáka? Co to sakra je?“

„Budu ti to muset ukázat. Jedno je jistý, zítra mě bude bolet celý tělo.“

„To přežiješ. Fajn, musím běžet. A nezapomeň, chovej se k rodičům mile!“

Zavěsím a natáhnu si džíny. Obdivuju Ninu, jak úspěšně proplouvá po obou stranách plotu. Je naprosto dokonalým ztělesněním toho, čím by měla předsedkyně SRPŠ být, ale současně se dokáže snížit k plebsu. Nina je roztomilé, 150 centimetrů vysoké dynamo s pletí odstínu cappuccina a velice krátkým afrem. Připomíná toho králíčka, kterému se nikdy nevybijí baterky. Nevím, kde tu energii bere. Být předsedkyní SRPŠ není práce pro měkkoty. Je to dřina na plný úvazek, kterou by chtěl dělat jen málokdo. Ale Nině se ji každý rok daří vtěsnat do svého nabitého pracovního programu grafičky na volné noze.

Seznámily jsme se asi před deseti lety v cykloprodejně. Byla to náhoda. Sháněla jsem cyklistické rukavice a ona si kupovala nový ráfek. Do prodejny vešel chlápek a ještě ve dveřích oznámil, že má něco s duší. Přísahám, že v tu chvíli jsme obě současně vyhrkly: „S tím byste měl jít spíš ke cvokaři.“ A bylo to, spřízněné duše na celý život.

Nina je singl máma, ale nepoznali byste to na ní. Všechno zvládá levou zadní a nikdy si nestěžuje na samotu, i když podle mě pořád miluje Sida, otce své dcery Chyny. Opustil ji čtrnáct dní předtím, než se Chyna narodila, a v podstatě zmizel z povrchu zemského, jenže ona pořád doufá, že se vrátí. Nejsem si jistá, jestli chápu proč, protože Sid mi připadá jako totální hajzl. Ovšem srdci neporučíš, takže už dvanáct let v sobě hýčká naději. Snažila jsem se ji seznámit s několika chlápky – většinou zákazníky z Ronovy prodejny –, ale ani jeden jí nepadl do oka. Asi je těžké překonat hvězdného Sida.

Chyna je stejná jako její máma – drobná, energická a ohromně vtipná. Už se nemůžu dočkat, až bude dost stará na to, aby mi mohla hlídat Maxe.

Seznámily jsme se jako singl mámy, ale vydrželo nám to i potom, co jsem se provdala za Rona. Navíc jí Vivs s Laurou společně hlídaly Chynu.

Komu: Rodiče

Od: J. Dixonová

Datum: 18. 9.

Předmět: Třídní schůzka (mejdan)

Zdravím, rodičové,

teď když máme za sebou nešikovný pokus o puč z minulého týdne, který se týkal mé funkce třídní zástupkyně (zapomeneme na to, Asami; chápu touhu vašeho národa po moci), přejděme k důležitějším záležitostem, třeba kdo přinese víno.

Dvacáté sedmé září (neboli třídní schůzka) se rychle blíží. Mám tenhle večer ráda, protože zodpoví palčivé otázky jako „Kdo má nejvíc sexy manžela?“ a „Kdo v létě utratil trochu moc peněz za zmrzlinu?“ Navíc chci, aby všichni považovali třídu slečny Wardové za místo, kde se lidi BA-VÍ! Proto potřebujeme jistý proviant.

2 sudy s pivem (přinesu pípu)

želatinové panáky (limetkové a třešňové, prosím!)

„speciální“ brownies – Wolffeovi, v tomhle spoléhám na vás.

Jestli pořád ještě čtete a nevytočili jste číslo ředitele Jakowského, tady je několik dalších věcí, které by se MOHLY hodit.

miniquiche (ty do mikrovlnky)

sýrová mísa

zeleninová mísa

mňamózní sušenky a brownies

kelímky, talířky, ubrousky

perlivá a neperlivá voda

červené a bílé víno

Jsem teď na příjmu, takže utíkejte, neloudejte se, ke klávesnici a napište mi, co přinesete. Neupejpejte se!

Předem děkuji za reakci na moji výzvu, která bude určitě ohromující. Rychlost odpovědi se bude zaznamenávat.

Jennifer

Sotva zaklapnu laptop, do zadních dveří vejdou mí dva miláčci.

„Mami! Postavili jsme ten stan!“ zahuláká Max, i když sedím přímo před ním.

„Už? Páni. Fakt do toho chcete jít?“ Můj dotaz ve skutečnosti míří na Rona – to on má padesát let starou páteř.

„Stanování je mezi muži z rodiny Dixonových starobylá tradice,“ prohlásí Ron.

Max vážně přikývne. Vím, že je z toho dobrodružství nadšený, ale je těžké brát ho vážně, když má na sobě sombrero a pončo.

„A kromě toho,“ dodá Ron, „máme venku stan Kodiak Canvas Flex-Bow Deluxe. S tím bysme mohli jet do základního tábora, viď, kámo?“

Protočím panenky. Vím, čím se Ron živí, ale pořád nechápu, jak ho dokáže nadchnout jakékoli sportovní vybavení. Max, na druhé straně, nadšení předstírá. Není právě sportovně založený, ale kvůli tátovi se snaží. Občas mi to dělá starosti. Tenhle pátek si naplánovali stanování na zahradě.

Pokrčím rameny. „Tak jo. Jen se nedivte, že je v noci trochu chladno. Měli jste stanovat spíš v srpnu.“

„Pche,“ ucedí Ron. „Jsme Dixonové. Kromě toho, budeme spát v Nemo Nocturne 15.“ Podívá se na mě, co na to říkám, ale já nehnu ani brvou.

„No, nechám na noc odemčený zadní dveře, jen pro případ.“ Mrknu na Maxe. Nejsem si jistá, ale mám pocit, že se mu ulevilo.

Komu: J. Dixonová

Od: Sasha Lewická

Datum 18. 9.

Předmět: Třídní schůzka (mejdan)

Do 20. září jsem mimo kancelář.

Děkuji,

Sasha

Komu: J. Dixonová

Od: Shirleen Cobbová

Datum: 19. 9.

Předmět: Třídní schůzka (mejdan)

Milá Jennifer,

nezmínila jste se o alergiích na potraviny. Můj syn Graydon Cobb je SILNĚ alergický na arašídy, obilí, trávu, naklíčenou pšenici, čokoládu a polétavý prach. Prosím, abyste žádné z těchto věcí ve třídě nepovolila.

Shirleen Cobbová

Komu: Shrileen Cobbová

Od: J. Dixonová

Datum: 19. 9.

Předmět: Třídní schůzka

Drahá Shirleen,

protože je třídní schůzka pouze pro rodiče, alergie na potraviny jsem neřešila, ale z vašeho mailu je zřejmé, že Graydonova situace je velice vážná a synek se může každou chvíli osypat. Jak velká je bublina, v níž chodí do školy?

Jennifer

Proč, proboha proč je vždycky největší potížistka matka s nejalergičtějším dítětem? Jasně, chápu, že alergie jsou vážná věc. Dokonce můžou ohrozit život. V tomhle případě žerty stranou. Ale kdy se tohle všechno stalo? Kdy se arašídové máslo stalo ve škole ekvivalentem pro antrax. Když jsem chodila do druhé třídy, seděla jsem vedle Alana Ervinea, který byl pořád cítit jako arašídové máslo. Jsem přesvědčená, že ho používal za uši místo kolínské. Nikdo z naší třídy s tím neměl problém. Zákaz arašídového másla je problém pro nás, protože Max jí jenom sendviče s arašídovým máslem a džemem. Jménem arašídového másla, tuhle věc musí někdo vyřešit. Já bych ji vyřešila, ale víte, že mám se svou funkcí zástupkyně třídy plné ruce práce.

3

Komu: Rodiče

Od: J. Dixonová

Datum: 21. 9.

Předmět: Haló? Četl někdo můj poslední mail?

Milá třído slečny Wardové!

Šokovaná? Zděšená? Ne, „zklamaná“ nejlépe vystihuje mé pocity po méně než adekvátní reakci na moji žádost o pomoc. Odepsali mi pouze dva z vás. První byla Sasha Lewická, od které mi za působivých 11 vteřin dorazila automatická odpověď o její nepřítomnosti v kanceláři. A na parkovišti mě zastavila Jackie Westmanová s tím, že přinese kelímky. Poslechněte, lidi, strávíme v té třídě DVĚ HODINY. Myslíte, že nebudeme potřebovat aspoň vodu, abych nemluvila o alkoholu? Takže položte prsty na klávesnici a okamžitě začněte hlásit, co přinesete.

Proboha!

Jennifer

P. S. Rychlost odpovědi se bude zaznamenávat.

Stisknu Odeslat. Tohle je ta část, kterou na své funkci nesnáším nejvíc – prosit lidi, aby pro třídu něco udělali. Všichni si vždycky myslí, že se nabídne někdo jiný, a zástupkyně třídy je v koncích.

„No, tentokrát ne, moji milí rodičové,“ oznámím svému odrazu na monitoru. „Tenhle rok vás všechny donutím k účasti. Mu ha ha!“

„Už zase mluvíš sama se sebou?“

Málem mě trefí, když nečekaně uslyším Ronův hlas.

„Co tady děláš? Myslela jsem, že Dixoni to na zahradě zvládnou?“

„Zvládali jsme to, dokud nám na stan neskočila veverka. Max začal jančit, a tak jsem ho odnesl dovnitř.“

Cítila jsem Ronovo zklamání.

„Je v posteli?“

„Spí jako dřevo. A podívej se na nás. Deset večer a nemáme co dělat.“

Loudavě dojde k posteli, na které sedím s počítačem.

„Kdo říká, že nemám co dělat?“

Ron mi vezme počítač a položí ho na prádelník.

„Já,“ řekne a skloní se, aby mě políbil. „Chci vidět, co dostanu za těch třicet babek na hodinu, který platím Garthovi.“

„No, zatím nic moc, jen spoustu bolavých svalů.“ Vyhnu se jeho polibku a překulím se na druhou stranu postele. Ron se vrhne za mnou.

„Co to děláš?“ zeptám se.

„Co bys řekla?“ Pronásleduje mě přes postel.

„Řekla bych, žes to nepochopil,“ odseknu.

S výrazem, který je směsicí dotčenosti a údivu, se posadí.

„Co se děje?“

To je ve skutečnosti dobrá otázka. Můj fešácký manžel se se mnou chce vyspat a já se chovám jako mrcha. Ale jde o tohle. Moc jsem se na tenhle večer těšila. Rona zbožňuju, jenže někdy je fajn dát si malou pauzu. Byla jsem tak natěšená, že budu úplně sama v naší kalifornsky obrovské posteli – nikdo vedle mě nebude chrápat nebo mi krást přikrývku. A teď změna plánu – a já jsem naštvaná. Ne, jsem zklamaná, ale někdy to znamená totéž, co naštvaná.

„Prostě jsem tě nečekala, to je všechno.“ Vím, že je to chabé vysvětlení.

„Tys mě nečekala?“ Zvedne se z postele. „Byla bys radši, kdybych se vrátil do stanu?“

No, vlastně byla, pomyslím si, ale nahlas to neřeknu. Místo toho vstanu a dojdu ke dveřím.

„Skočím se podívat na Maxe.“

Když vyjdu na chodbu, dokonce i já přemítám, kde se to ve mně sakra vzalo.

Komu: Rodiče

Od: J. Dixonová

Datum: 23. 9.

Předmět: Dobrá práce

Milá třído slečny Wardové,

velké díky, že jste konečně zareagovali na moji prosbu o pomoc. Kdo by tušil, že tolik z vás má recept na „speciální“ brownies?

Fajn, uděláme to takhle:

miniquiche – Dixonovi, Elderovi

sýrová mísa – Changovi (prosím včetně krekrů)

zeleninová mísa – Wolffeovi

víno – Batonovi (jsou to Francouzi, takže očekáváme něco kvalitního)

sušenky – Kaplanovi

perlivá a neperlivá voda – Zaliovi

brownies – Fancyovi

talířky/ubrousky – Aikenseovi

kelímky – Westmanovi

Vy ostatní jste pro tenhle mejdan z obliga, ale nemyslete si, že vás příště spasí, když se budete s odpovědí loudat.

Přineste prosím proviant PŘED půl sedmou. Slečna Wardová chce, aby bylo před začátkem její prezentace všechno nachystané.

Fajn. To je všechno. Rozchod.

Xo

P. S. Rychlost odpovědi byla mizerná, lidi, MIZERNÁ! TENTOKRÁT nebudu dělat provinilcům ostudu a nechám si jejich jména pro sebe. Ale nezapomeňte, že si vedu seznam. Seznam, na kterém se určitě nechcete objevit.

Kouknu se na hodinky a dojde mi, že mám přesně čtyři minuty, než Garth přijede o deset minut dřív na naše cvičení. Líbí se mi, jak je zásadový. Když si oblékám cvičební úbor, tělo mi připomene, jak mi dal minule zabrat. Bolí mě každý sval. Ne tolik, aby mě to vyčerpávalo, ale dost na to, abych si uvědomovala každý pohyb. Jako bych nikdy nechodila do Curves! Hodlám jim napsat nepříjemný dopis o jejich falešných slibech.

Jsem trochu ve stresu, protože se dneska večer koná třídní schůzka. Poprvé předstoupím před rodiče jako zástupkyně jejich třídy a jsem z toho nervózní. Vím, že jsem to už dělala, ale tentokrát je to jiné. Tentokrát mi fakt záleží na tom, co si o mně ostatní rodiče myslí. Neptejte se mě proč, ale je to tak. Kéž by mi bylo zase dvacet šest a byla si natolik jistá tím, co je správné, abych mohla ukázat establishmentu virtuální vztyčený prostředník.

Z myšlenek mě vytrhne zazvonění a rozběhnu se dolů otevřít Garthovi.

„Co to do vás dneska vjelo?“ rozplývá se Garth, když dokončím další sérii angličáků.

Pokrčím rameny. „Asi nervózní energie.“ Fakt jedu jako fretka.

„Kvůli čemu jste nervózní?“

„Dneska večer má můj syn třídní schůzku.“

„A?“ zeptá se Garth. Očividně nikdy na žádné nebyl.

„No…“ začnu.

„Povíte mi to při sklapovačkách,“ navrhne Garth.

Lehnu si na záda na žíněnku. Garth sedí na velkém gymnastickém míči. Začnu posilovat břišní svaly.

„Na začátku školního roku jsem totiž rozeslala mail, který měl být vtipný, ale zřejmě pár lidi zaskočil a urazil. Dřív mě takový věci netrápily, ale teď jo.“ V podstatě svoje vysvětlení při sklapovačkách vyfuním.

„Osmnáct, devatenáct, dvacet. Fajn, odpočiňte si. A proč vás to trápí teď?“ zeptá se Garth z míče.

Ležím na zemi a chvíli přemýšlím. „No, možná –“

„Povíte mi to při sklapovačkách,“ přeruší mě.

„Ježíši, tak jo!“ zaúpím. „Možná mi na tom teď víc záleží kvůli Ronovi. Když byly Vivs s Laurou malý a já byla sama, asi jsem měla pocit, že všem musím něco dokázat. Taky jsem byla mladá a hloupá.“ Zhroutím se na záda.

„Ještě jednu sérii, ale uděláte jich třicet,“ řekne Garth.

Překulím se na bok a podívám se na něj.

„Teď si uvědomuju, že všechno, co udělám, řeknu nebo napíšu přímo ovlivní i Rona s Maxem. Když jsem vedla válku proti světu, tak jsem na Vivs a Lauru nemyslela. Začíná mi ale docházet, proč na mě byly pořád tak naštvaný.“

„Zní to, jako byste dospěla,“ prohodí Garth a v jeho slovech je víc než špetka moudrosti.

„Asi bylo načase.“ Usměju se a znovu se pustím do sklapovaček.

4

Někdo mi volá, právě když tisknu poslední klasifikační listy, které chci rozdat na třídní schůzce.

„Paní Dixonová?“

„Ahoj, Ashley. Už jsi na cestě?“

„Nemůžu dneska večer hlídat. Máma tvrdí, že se musím soustředit na školu a že byste to měla pochopit.“

Obrátím oči v sloup. Musíte Ashley milovat. Je to ta nejpříšernější chůva na světě. Připomíná mi sebe.

„No, tak trochu jsi mě dneska nechala ve štychu, zlato. Máme něco u Maxe ve škole.“

„Jo, já vím, ale máma mi řekla, abych se vymluvila, že jsem nemocná. Počkat, to jsem asi měla říct nejdřív.“

„Tak jo, a vyřiď mámě, že děkuju.“

„Dobře, nashle.“

Zatraceně. Ashley to s Maxem báječně umí. Škoda, že ji budu muset vyhodit.

„Rone!“

„Ježíši, co je? Jsem tady.“

Od toho stanování je to mezi námi trochu napjaté. Podle mě pořád čeká na nějaké vysvětlení. Já pořád čekám, až mě nějaké napadne.

„Ashley právě zrušila hlídání, takže jeden z nás musí zůstat doma. Navrhuju sebe.“

„A já navrhuju sebe,“ kontroval Ron. „A vím, že někde v předmanželský smlouvě jsme se dohodli, že v případě plichty to bude podle mě.“

Chci se dohadovat, ale vím, že má pravdu. Jako zástupkyně třídy tam musím jít, abych si s lidmi potřásla rukou, políbila pár děcek a promluvila o světovém míru. Oh, počkat, to dělá prezident. Prostě tam musím jít.

„Maxi!“

„Mami, jsem tady. Proč hulákáš?“ Stojí vedle mě v pirátském klobouku a péřovém boa.

„Promiň, prostě ze zvyku. Ashley je nemocná nebo dělá úkoly nebo tak něco, takže s tebou zůstane doma táta a já půjdu na tu třídní schůzku.“

„Jasně. Můžu se dívat na telku?“

„Řekla bych, že to pro tebe vypadá nadějně.“

„Jo! Pozdravuj od mě slečnu Wardovou. Miluju ji.“

„Fakt?“

„Jasně.“

„Tak fajn.“

Pětkrát Maxe políbím, popadnu dva tácy s miniquichi, které jsem slíbila přinést, a vypadnu ze dveří.

Třídu slečny Wardové musíte vidět, jinak neuvěříte. Představte si Pee-Wee’s Playhouse a pak to všechno pozvracejte disneyovskými sračkami. Neexistuje jediné místo, kde nejsou hnusný, uhm, barvy.

Slečnu Wardovou, která sedí na katedře a líčí si rty, skoro nepoznám. Má na sobě koženou fialovou minisukni a růžový svetřík s hlubokým výstřihem do V, který by už nemohl být ani o chlup těsnější. Blond vlasy má stažené do nedbalého culíku. Nejlepší část jejího oufitu jsou černé kozačky do půlky stehen. Nemají jehlové podpatky, ale vypadá v nich jako panenka Bratz v životní velikosti.

Jak se k ní blížím, bleskne mi hlavou, co se stalo se sestrou Marií Dokonalou.

„Dobrý den, slečno Wardová.“

Vyskočí a obejme mě.

„Jenny! Jsem tak ráda, že jste tady? To jsou ty miniquiche? Mňam. V kolik přijdou ostatní? Za hodinku budu připravená.“

„Měli by tu být každou chvíli.“ Položím tácy na stolek vedle působivé mísy se sushi. „Páni, to jste přinesla vy?“ zeptám se trochu moc hlasitě.

„Ne. Poslala ji matka Nadine Lewické. To od ní bylo milé, že?“

„Moc.“ Jsem fakt ohromená. Vzhledem k těm automatickým odpovědím o její nepřítomnosti v kanceláři, mě nenapadlo, že Sasha moje maily čte. Ne že bych požádala o sushi, ale stejně.

„Max tvrdí, že Nadine ještě nebyla ve škole. Je v pořádku?“

Připadá mi, že ta otázka slečnu Wardovou zaskočila.

„No, jde o něco, o čem vážně nemůžu mluvit. Ale jsem s její matkou v úzkém kontaktu.“

„Zdá se, že její matka hodně pracuje. Oh, mimochodem, mám vám vyřídit pozdrav od Maxe. Prý vás miluje –“

„Ehm… Jenny?“ Slečna Wardová má najednou na tváři výraz „Jsem učitelka, berte mě vážně“. „Můžete prostě respektovat, že dneska večer je seznamovací schůzka, kde není vhodné probírat osobní záležitosti vašeho dítěte?“

Otevřu pusu a zase ji zavřu. Oněmím a věřte mi, když vám řeknu, že se mi to nestává často. Teprve potom jsem si všimla těch šílených očí. Slečna Wardová má v očích šílený výraz. Stejný jako Ronova exmanželka Cindy. Neznamená to, že je špatná, ale rozhodně to stojí za povšimnutí.

„Omlouvám se. Máte pravdu. Nechám to na jindy.“

V tu chvíli se začnou do třídy trousit ostatní rodiče a já mám plné ruce práce s rolí hostitelky.

„Vy jste naše zástupkyně?“ chce vědět dýchavičný hlas za mými zády.

Otočím se a spatřím statnou ženu s krátkými zrzavými vlasy, která lapá po dechu, jako by celou cestu z parkoviště utíkala. Má na sobě oranžový žebrovaný svetr a hnědou sukni. Na svetru má připnutou velkou placku s nápisem „To není vtip.“

„Ano, zdravím, jsem Jennifer Dixonová a vy musíte být Shirleen Cobbová.“

Zatváří se ohromeně. „Jak jste to poznala?“

„Ta placka. Alergie. ,To není vtip‘,“ pronesu vážně.

„Přesně tak. Právě o tom chci s vámi mluvit. Myslím, že musíte –“

Naštěstí mě informace o tom, co „musím“, ušetří další rodič, který se mě ptá, co má dělat s brownies. Omluvím se Shirleen a ukážu hubené blondýně celé v černém, kam má své dobroty položit.

A je to tady, můj první večer s rodiči ostatních předškoláků. Jednoznačně jsem z celé skupiny nejvíc, řekněme, marinovaná. Většina párů vypadá, že je jim něco přes třicet.

Jak se rozhlížím po místnosti, nad kalendářem s narozeninami si všimnu opravdu vysoké dvojice. Podle mě je fajn, když se dlouháni najdou. Mrňousové taky, i když je mi líto jejich dětí, protože, přiznejme si to, nemají šanci na úspěch. Vidím, jak blondýna s brownies mluví s další ženou, která je taky celá v černém, a s hlavami u sebe a pohledem upřeným na slečnu Wardovou probírají její vzhled. Ti dva muži po jejich boku určitě patří k nim. Jeden z nich je opravdu krasavec. Hmm… všimnu si, že i on si prohlíží slečnu Wardovou. Druhý manžel si podle všeho dloube maz z ucha.

Na protější straně třídy zkoumá další dvojice terárium se želvami. Stojí ke mně zády, takže zaregistruju, že ten chlápek má v džínách moc pěkný zadek. Zatímco obdivuju jeho pozadí, otočí se a já mu uvidím do tváře. Do haj-zlu! Jakmile ho poznám, po celém těle mi naskočí husí kůže. Don Burgess. Je fakt borec. Ta slova se mi vynoří v hlavě, než je stačím zastavit, protože na střední škole jste nikdy neslyšeli jedno bez druhého. „Don Burgess je fakt borec.“ Jako by se takhle jmenoval. Dneska by to byl hashtag. #donburgessfaktborec.

Každá střední škola má nějakého Dona Burgesse – kluka, se kterým chtějí být všechny holky a kterým chtějí být všichni kluci. Jenže Don povýšil svoji přitažlivost na další úroveň. Bylo to snadné. Jeho džíny nikdy nepůsobily nově, ale ani obnošeně. Jezdil limetkově zeleným Dodgem Charge a pročesával si vlasy prsty. A to nejlepší ze všeho, byl to rocker. Ne odpudivým způsobem, prostě super cool způsobem. Výraz na jeho tváři vám neustále dával najevo, že je zasvěcený do nějakého úžasného vtípku, který byste nikdy nedokázali pochopit. Když se na vás usmál na chodbě, jako by na ten krátký okamžik sestoupili andělé z nebes a naplnili vás světlem. A když na vás promluvil, euforie. Poprvé se mi to stalo v prváku, kdy do mě nechtěně strčil v bufetu a řekl: „Jejda! Promiň, Jen.“ Měla jsem pocit, jako by do mě narazil náklaďák. Věděl, jak se jmenuju! Podle mojí reakce byste si mysleli, že mě pozval na školní ples. Celý týden jsem se vznášela.

„Neznáme se?“

Zvednu oči a Don stojí přímo přede mnou – špinavě blond vlasy, zelené oči a to správně dlouhé strniště. Sakra. Proč věk vypadá na některých chlapech tak zatraceně dobře?

Nervózně se zahihňám, jako totální nána.

„Ahoj, Done, to jsem já, Jen Burgessová. Ehm. Totiž Jen Howardová.“ Ani si nedokážu představit, kolika odstíny červené teď hraju.

„Jen! No nekecej!“

Znovu se zahihňám a snažím se zklidnit pulz.

„Páni. Je z tebe kočka!“

Obejme mě a závan kolínské Polo od Ralpha Laurena mě okamžitě přenese zpátky na chodby střední školy. Tohle byla jeho vůně a vždycky zůstala viset ve vzduchu ještě dobrých třicet vteřin potom, co prošel kolem. Teď jsem ji měla na oblečení. Moje normální já by řešilo, jak je to divné/trapné, že pořád používá stejnou kolínskou jako na střední, jenže normální já očividně zmizelo. Couvnu a snažím se zachovat si chladnou hlavu.

„Ty tady máš dítko?“ Připadá mi, že zeptat se na samozřejmost je vždycky v pohodě.

„Jo. Lulu. Koho ty?“

„Maxe.“ Začnu se rozhlížet, jestli si všichni všimli, že se bavím s Donem Burgessem (je fakt borec). Jako by to někoho zajímalo.

„Takže, jsi vdaná?“

„Jsem. Můj manžel je doma s Maxem. Naše chůva zrušila hlídání, a tak jsem musela jít sama. Jinak by tu určitě byl.“ Sklapni, zastav ten slovní průjem, pomyslím si.

„Jasně. Ali – to je Ali tamhle.“ Ukáže na ženu, která si stále prohlíží želvy. Zamává mu.

„Nejsme svoji, ale společně se staráme o Lulu. Řekl bych, že to funguje.“ Pokrčí rameny a vrhne na mě svůj typický úsměv „Don Burgess je fakt borec“.

Točí se mi hlava, jako bych byla dlouho na sluníčku. Uvědomím se, že bych se měla hnout z místa; jinak riskuju, že ze sebe udělám totální husu.

„No, platí mě za to, abych se družila se všemi…“ vykoktám a chci odejít.

„Hele, vzpomínáš na prádelnu vedle tělocvičny?“

Jasně že si vzpomínám na prádelnu vedle tělocvičny! chce se mi zaječet, ale místo toho odpovím tím duchaplným zahihňáním, které jsem si nedávno osvojila a, tomu neuvěříte… palci nahoru. Mohla bych být ještě trapnější?

Vrátím se ke svým povinnostem a nechám svou středoškolskou tajnou lásku okouzlovat někoho jiného. Rozhlédnu se a u knižního koutku si všimnu menší ženy s vlasy myší barvy a dalšího fešáka. Vůbec se k sobě nehodí. Nechci zevšeobecňovat, ale přiznejme si to, jednička chodí s jedničkou, průměr s průměrem a tak dál, pokud v tom není hromada peněz. Jenže tohle by znamenalo, že má ty prachy ona. Bleskne mi hlavou, jestli právě tohle není důvod, proč se slečna Wardová dneska večer tak vyfikla. Čas mezi Donem Burgessem a tímhle chlápkem by byl dobře vynaložený, kdybych si přejela pusu rtěnkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máma to má na háku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.