Twice in a Blue Moon

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2019

Translation © Jan Sládek, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-023-7

První kapitola

ČERVEN

Před čtrnácti lety

BABIČKA SE OTOČILA, aby si prohlédla hotelový pokoj a závěs se za ní s tichým zašustěním zavřel. Pronikavým pohledem tmavých očí zkontrolovala krémově bílou a červenou výzdobu, konfekční obrazy a televizní přijímač, který podle ní, jak si dokážu představit, nevkusně umístili na jinak docela pěknou komodu. Já jsem v životě v tak luxusním pokoji nebyla, ale v jejím pohledu, kterým pečlivě hodnotila veškeré vybavení, jsem četla Vzhledem k ceně jsem čekala trochu víc.

Máma měla pro tenhle výraz odjakživa spojení kyselá okurka. A skvěle sedělo. Protože když se babička naježila, její obličej skutečně trochu připomínal vrapatou slupku okurky — i když jí bylo jen jednašedesát let.

Nevím, jestli mi četla myšlenky, ale v dalším okamžiku svraštila nos a zatvářila se, jako by kousla do něčeho kyselého. „Máme výhled na ulici. Kdybych chtěla koukat na velkoměstskou třídu, klidně jsem mohla jet do San Franciska.“ Přelétla pohledem od komody ke stolku s telefonem a rázným krokem k němu zamířila. „Nejsme ani na správné straně budovy.“

Z Oaklandu jsme letěly do Londýna přes New York a přistály jsme něco víc než před hodinou. Nejdelší část cesty jsme seděly přímo za přepážkou uprostřed pětičlenné skupiny spolucestujících, z jedné strany vedle postaršího, zjevně životem vyčerpaného muže, který okamžitě usnul babičce na rameni, a z druhé vedle matky s malým dítětem. Takže když jsme se konečně dostaly do hotelového pokoje, toužila jsem jen po jídle, spánku a chvíli klidu od babičky kyselé okurky.

Spolu s mámou jsme s babičkou žily už od mých osmi let a dobře jsem věděla, že nezkazí žádnou zábavu; dokazovala mi to den co den celých deset let. Ale právě teď jsme byly daleko od domova, od místa, kde jsme se obě cítily dobře, a babička — majitelka maloměstské kavárny — nerada utrácela své těžce vydělané peníze, zejména pokud za ně nedostala přesně to, co jí slíbili.

Kývla jsem směrem k oknu, za kterým se blížil typický černý evropský taxík. „Mně se ta ulice líbí.“

„Jenže já platila za výhled na Temži.“ Babička sjela špalíkovitým prstem s nakrátko ostříhaným nehtem po seznamu hotelových služeb a já si uvědomila, že podobně velkorysou výpravu jsme ještě nikdy nepodnikly, až se mi z toho trochu provinile sevřel žaludek.

„A taky na Big Ben.“ Viděla jsem, jak se jí třese ruka, a bylo mi jasné, že v duchu počítá, co všechno by mohla s ušetřenými penězi podniknout, kdybychom se ubytovaly na nějakém levnějším místě.

Ze zvyku jsem chytla šňůrku na dolním lemu blůzy a začala ji omotávat kolem prstu, dokud jsem v jeho špičce necítila pulzující krev.

Babička mě plácla po ruce, abych přestala, usadila se ke stolku s telefonem a s podrážděným povzdechnutím zvedla sluchátko.

„Ano, zdravím. Bydlím v pokoji 1288 a právě jsem k vám do hotelu dovezla až z Ameriky svoji vnučku — ano, přesně tak, jmenuji se Judith Hourietová.“

Prudce jsem k babičce zvedla oči. Řekla Judith, ne Jude. Jude Hourietová pekla koláče, obsluhovala stále stejné pravidelné zákazníky, kteří k ní chodili už od chvíle, kdy v devatenácti kavárnu poprvé otevřela, a nikdy nedělala žádnou vědu z toho, že někdo neměl na zaplacení. Judith Hourietová byla zjevně daleko náročnější osoba — která cestuje s vnučkou do Londýna a rozhodně si zaslouží výhled na Big Ben, který jí slíbili.

„Jak jsem říkala,“ pokračovala v hovoru, „Přijeli jsme na oslavu jejích osmnáctých narozenin a já si výslovně objednala pokoj s výhledem na Big Ben a na Temži — ano, to bych mohla.“ Babička se ke mně otočila a jako na jevišti zašeptala: „Prý mám počkat.“

Judith mi mou babičku vůbec nepřipomínala. Mimo bublinu našeho domovského města působila jako úplně jiný člověk. Poznávala jsem její typicky měkké rysy a silné ruce fyzicky pracujícího člověka, ale nikdy předtím jsem na ní neviděla vypasovaný černý kabátek, který by si, jak jsem dobře věděla, Jude takřka nemohla dovolit, a chyběla mi její žlutá bavlněná zástěra, kterou běžně skoro neodkládala. Jude nosila vlasy svázané do uzlu a zpevněné zapíchnutou tužkou, zatímco Judith je měla vyfoukané a pečlivě upravené.

Na druhém konci se někdo ozval, a ať už to byl kdokoli, bylo mi jasné, že nemá dobré zprávy. Z babiččina „To je naprosto nepřijatelné“, „Můžu vás ujistit, že si budu stěžovat“ a „Čekám, že mi příplatek za lepší pokoj vrátíte,“ jsem pochopila, že štěstí nám nepřeje.

Nakonec zavěsila a pomalu dlouze vzdychla, jak to dělávala za nekonečných deštivých dní, nebo když jsem se nudila a byla protivná a ona nevěděla, co si se mnou počít. Tentokrát jsem aspoň věděla, že to není moje vina.

„Ani nevíš, jak moc jsem ti vděčná,“ řekla jsem klidným tónem. „Bez ohledu na tenhle pokoj.“

Babička znovu vzdychla a se sotva postřehnutelně měkčím výrazem se zadívala kamsi za moje záda. „Ještě uvidíme, co se s tím dá dělat.“

Čekaly mě dva týdny s babičkou v titěrném hotelovém pokoji, kde si bude určitě v jednom kuse stěžovat na slabý tlak vody, příliš měkkou matraci nebo na vysoké ceny.

Ale současně jsem před sebou měla celé dva týdny v Londýně. Dva týdny prohlídek a dobrodružství, v jejichž průběhu musím načerpat co nejvíc zážitků, než se zase vrátím zpět ke svému běžnému nudnému životu. Dva týdny chození po památkách, o kterých jsem četla jenom v knížkách nebo je viděla v televizi. Dva týdny jedněch z nejlepších divadelních představení na světě.

Dva týdny mimo Guerneville.

Trocha trpělivosti s nakyslou babičkou za to určitě stála. Zvedla jsem kufr na postel a pustila se do vybalování.

Po takřka neskutečné procházce přes most Westminster Bridge a kolem vážně obřího Big Benu — úplně jsem cítila, jak mi jeho zvuk vibruje v hrudi — jsme skončily v malé tmavé hospůdce U červeného lva, kde mě okamžitě udeřil do nosu pach zvětralého piva, přepáleného oleje a kůže. Babička se za vstupem na okamžik zastavila a nakoukla do peněženky, aby se ujistila, že nám vyměněné peníze budou stačit na večeři.

U baru postávalo pár lidí, kteří hlasitě komentovali dění na obrazovce televizoru, ale jinak tu na večeři o páté seděla jen dvojice mužů u okna.

Babička silným hlasem s výrazně americkým přízvukem požádala o „stůl pro dva, pokud možno u okna“, a jakmile to starší z mužů uslyšel, prudce se zvedl a se skřípěním přitom posunul stůl směrem ke svému společníkovi.

„Taky na cestě za velkou louži?“ zahlaholil na celou hospůdku. Byl zhruba stejně starý jako babička, vysoký, se širokými rameny, lehce prošedivělými vlasy a hustým knírem. „Právě jsme si objednali a budeme rádi, když si přisednete.“

Na babičce bylo vidět, že výhled na večer strávený v cizí společnosti se jí vůbec nezamlouvá. Jasně jsem to poznala podle jejích náhle pokleslých ramen. Mávnutím odmítla doprovod číšníka, od kterého si vzala jídelní lístek, a vyrazila dva kroky přede mnou ke stolu u okna.

„Jmenuji se Luther Hill,“ starší muž nabídl babičce ruku. „A tohle je můj vnuk Sam Brandis.“

Babička nejistě opětovala jeho stisk. „Já jsem Jude a tohle je moje vnučka Tate.“

Luther se trochu obrátil, aby si potřásl rukou i se mnou, ale já ho takřka nevnímala. Protože hned vedle něj stál Sam a protože mi páteří procházelo malé zemětřesení, skoro stejné, jako když jsme s babičkou procházely pod Big Benem. Luther byl vysoký, ale Sam působil jako ztepilý dub, jako mrakodrap, jako obr s rameny přes celou ulici.

Trochu se ke mně sklonil, čímž mi zastínil pohled na svou mohutnou hruď, a věnoval mi bezpochyby předem připravený úsměv, který měl ostatní uklidnit, že jim při stisku ruky nerozdrtí prsty.

Dotkli jsme se dlaněmi a on jemně stiskl.

„Ahoj, Tate.“

Vypadal skvěle, ale měl i pár drobných chyb, takže nepůsobil příliš dokonale. Někdy v minulosti si určitě zlomil nos — kousek pod kořenem mu na něm zůstal maličký hrbolek —, jedno obočí mu dělila drobná jizva a další měl na bradě jako mělce vyrytou čárku pod rtem. Působil jako strom, který zastíní celé okolí, a z jeho nádherně souměrné tváře — lemované jemnými hnědými vlasy, se široko posazenýma zelenohnědýma očima a krásně tvarovanými ústy s plnými rty — mi divoce tlouklo srdce, jehož ozvěnu jsem cítila až v krku. Klidně bych se na něj vydržela dívat celou noc a ráno bych nejspíš pořád nacházela něco nového.

„Ahoj, Same.“

Babiččina židle nepříjemně zaskřípala o dřevěnou podlahu a já rychle přelétla pohledem k místu, kde jí Luther pomáhal ke stolu. Jen před dvěma týdny jsem se rozešla po tříleté známosti s Jessem — jediným klukem v Guerneville, který si zasloužil moji pozornost a city —, takže na další milostná dobrodružství jsem rozhodně nemyslela.

Nebo jsem si to jen nalhávala?

Kvůli klukům jsem do Londýna nejela. Těšila jsem se město se spoustou muzeí, bohatou historií a lidmi, kteří netrávili celý život v maličkém vlhkém městě uprostřed sekvojových lesů. Byla jsem připravená na všechno, k čemu dokážu babičku přemluvit, a toužila jsem aspoň po jednom zajímavém dobrodružství, než se znovu stáhnu do stínu a pustím se do studia v Sonomě.

Jenže Sam o mém zaujetí proti klukům zjevně nevěděl, protože i když jsem se dívala stranou, stále jsem cítila, že mě sleduje. A pořád ještě držel mou ruku. Oba jsme současně sklonili hlavu do míst, kde mi pevně svíral dlaň, kterou nakonec přece jen pomalu pustil.

Tísnili jsme se u maličkého stolu. Babička seděla proti mně − zatímco Sama jsem měla po pravé ruce − a usilovně špulila rty a nacvičeným pohybem urovnávala plátěný ubrus. Bylo jasné, že ji pořád ještě ovládá vztek a že by se nejraději se svým zklamáním svěřila někomu dalšímu. Někomu, kdo by jí potvrdil, že takovou nespravedlnost není přece možné nechat jen tak.

Na okraji zorného pole jsem zahlédla Samovy dlouhé prsty, kterými se natáhl po sklenici s vodou a pevně ji objal.

„Takže,“ ozval se Luther a dlouze se nadechl, až mu přitom zahvízdalo v nose, „jak dlouho jste vlastně ve městě?“

„Právě jsme přistály“ odpověděla jsem.

Luther se na mě podíval a pod na jeho věk až nemravně působícím knírem jsem zahlédla úsměv. „A odkud jste?“

„Z Guerneville,“ řekla jsem a na vysvětlenou dodala, „z města zhruba hodinu severně od San Franciska.“

Luther pustil ruku na stůl tak ztěžka, až sebou babička leknutím trhla a voda ve sklenici se trochu rozvlnila. „Od San Franciska!“ Zeširoka se usmál a ukázal přitom řadu křivých zubů. „V San Francisku mám přítele. Nějakého Douga Gilberta? Možná byste ho mohly znát.“

Babička na chvíli zaváhala, než se staženým obočím zakroutila hlavou: „Tedy… ne, nikdy jsme o něm neslyšely.“

„A ani jsme nemohly, pokud nejezdí na sever za nejlepším borůvkovým koláčem v celé Kalifornii,“ řekla jsem s patřičnou hrdostí, načež mě babička zpražila pohledem, jako bych právě prozradila nějakou tajnou osobní informaci.

Sam se zatvářil pobaveně. „Co jsem slyšel, dědo, tak San Francisko je docela velké město.“

„Tak, tak,“ zasmál Luther, napůl Samově poznámce, napůl sám sobě. „My máme malou farmu ve vermontském Edenu, kousek severně od Montpelier, a řekl bych, že se tam určitě všichni známe.“

„To si dokážeme snadno představit,“ poznamenala babička zdvořile a současně kradmo zalétla pohledem k jídelnímu lístku.

Usilovně jsem přemýšlela, co říct, abychom působily stejně přátelsky jako oni. „A čemu se na farmě věnujete?“

„Mléčné výrobě,“ řekl Luther se zářivě povzbudivým úsměvem. „A protože to dělají úplně všichni, navíc pěstujeme trochu sladké kukuřice a jablek. Do Londýna jsme přijeli na oslavu Samových jednadvacátých narozenin, které měl před třemi dny.“ Luther se natáhl přes stůl a stiskl Samovi ruku. „Člověk by nevěřil, jak strašně to letí.“

Babička konečně zvedla hlavu. „Moje Tate právě skončila střední.“ Z toho, jak zdůraznila můj věk a jak se při tom významně podívala na Sama, mi přelétl mráz po zádech. Možná byl dvakrát tak velký jako já, ale jeho jednadvacet bylo jen o tři roky víc než mých osmnáct. Zatímco z babiččina výrazu byste řekli, že mu jde minimálně na čtyřicítku. „Na podzim nastupuje na vysokou.“

Luther si odkašlal do ubrousku, aby se zbavil přebytečných hlenů. „Kam?“

„Na Sonomskou státní,“ vysvětlila jsem.

Luther působil, že usilovně pracuje na doplňující otázce, ale babička mezitím netrpělivě mávla na číšníka. „Dám si smaženou rybu s hranolky,“ objednala si, aniž by čekala, než dorazí ke stolu. „Ocenila bych, kdybyste mi hranolky mohli dát na samostatný talíř, místo rajčat si dám jen salát, a pokud v něm bude mrkev, nechci ji strouhanou.“

Zachytila jsem Samův pobaveně soucitný pohled. Chtěla jsem mu vysvětlit, že babička sice vlastní kavárnu, ale hrozně nerada chodí na jídlo. Že díky vlastní náročnosti je naprosto dokonalá kuchařka, ale současně nevěří, že totéž by mohl dokázat i někdo jiný. Jenže místo toho se jen znovu lehce pousmál a hned nato jsme oba odvrátili hlavu.

Babička zvedla ruku, aby zastavila číšníka, který se chystal obrátit ke mně. „Samostatně mi přineste také dressing a k pití si dám sklenici chardonnay a studenou vodu. S ledem.“ Nato se podívala na mě a tichým hlasem — ne dost, aby ji všichni neslyšeli — dodala: „Evropané z nějakého důvodu ledem hrozně šetří. Moc by mě zajímalo proč.“

Číšník se pousmál a otočil se ke mně. „A co pro vás, slečno?“

„Smaženou rybu s hranolky,“ zazubila jsem se a podala mu jídelní lístek.

Po číšníkově odchodu u stolu zavládlo napjaté ticho. Dokud se Luther neopřel do židle a s hlasitým smíchem nepoznamenal. „Tak to bychom měli. Teď už víme, koho oslovovat Vaše Výsosti!“

Babička se okamžitě zatvářila kysele a já byla pochopitelně radostí bez sebe.

Sam se nahnul nad stůl a oběma silnými předloktími se opřel o desku. „Na jak dlouho jste v Londýně?“

„Na dva týdny,“ řekla babička a vytáhla z kabelky dezinfekční gel.

„My jsme přijeli na měsíc,“ opáčil Luther, zatímco Sam vytáhl z košíku, který stál uprostřed na stole, malou housku a naráz ji strčil do pusy. S nepříjemným pocitem mě napadlo, že si nejspíš objednali už před drahnou chvílí a že kvůli nám na jídlo zbytečně čekají. „V Londýně budeme stejně jako vy dva týdny,“ pokračoval Luther, „a potom jedeme do Jezerní oblasti.

V kterém hotelu jste ubytované?“

„V Marriottu,“ řekla jsem tónem, jako bych oznamovala, že bydlíme na hradě. „Hned u řeky.“

„Vážně?“ Sam zvedl oči k mé puse a hned je zase sklonil.

„To my taky.“

Babiččin hlas zněl ostře jako žiletka: „Jenže my se budeme co nejdřív stěhovat. Hned jak to bude možné.“

Překvapením mi spadla brada a v krku jsem ucítila slzy vzteku. „To přece nemůžeme, babičko.“

„Chcete vyměnit hotel?“ zeptal se Luther. „Proč byste odtam proboha odcházely? Z tak krásného historického místa, navíc s výhledem na všechno, na co si můžete přát.“

„Z našeho pokoje ne. Rozhodně nesnesu, abychom za dva týdny platily to, co platíme, a přitom se dívaly na řadu zaparkovaných aut.“ Číšník postavil sklenici s vodou před babičku a ona mu ji okamžitě vrátila. „Ještě led, prosím.“

Musí být unavená, říkala jsem si v duchu a snažila se zhluboka dýchat. Určitě je nervózní, že to všechno stojí spoustu peněz, že jsme tak daleko od domova a že máma tam zůstala sama.

Sledovala jsem, jak se číšník otočil a zamířil baru, a současně jsem se styděla za její nároky a její náladu. Měla jsem pocit, jako bych spolkla velkou olověnou kouli, která se mi usadila v žaludku, takže mě potěšilo, když jsem uslyšela, jak se Sam při dalším doušku vody zakuckal smíchy. Zvedla jsem k němu oči a uviděla jeho úsměv. Měl oči, jaké se mi vždycky líbily: v nazelenalé barvě mechu s malými jiskřičkami chápavého porozumění.

„Tate je v Londýně poprvé,“ pokračovala babička a zjevně přitom ignorovala fakt, že sama v Londýně taky ještě nebyla. „Plánovala jsem tenhle výlet celé roky, takže bych jí chtěla dopřát výhled na řeku.“

„To chápu,“ přitakal Sam klidným tónem a bez zaváhání dodal: „Můžete si vzít náš pokoj. Je ve dvanáctém poschodí a vidíme na řeku, na Londýnské oko i na Big Ben.“

Taky bydlíme ve dvanáctém poschodí.

Babička o poznání zbledla. „To přece nemůžeme.“

„A proč ne?“ zeptal se Luther. „Stejně tam skoro nejsme. Daleko lepší pohled je zvenku a užijeme si ho během procházek.“

„Taky nehodláme celou dobu sedět jenom v pokoji,“ ohradila se babička trochu dotčeně, „ale říkala jsem si, že když platíme—“

„Berte to jako hotovou věc,“ přerušil ji Luther. „Po večeři si prostě pokoje vyměníme.“

„Tohle se mi nechce líbit,“ prohlásila babička, zatímco jsem strkala oblečení zpátky do tašky. Seděla u okna s kabelkou v klíně a se sbaleným kufrem u nohou, z čehož jsem pochopila, že výměnu už v duchu přijala a jen se s tím potřebuje nějak smířit. „Kdo se vzdá výhledu na řeku a Big Ben výměnou za pohled do ulice?“

„Podle mě působí moc mile.“

„Tak zaprvé je vůbec neznáme a zadruhé zavazovat bychom se neměly ani milým lidem.“

„O čem to mluvíš. Chtějí si s námi vyměnit pokoj a určitě za to nečekají sex.“

Babička se otočila k oknu. „Nebuď vulgární, Tate,“ napomenula mě a chvíli si prsty pohrávala s organtýnovou záclonou. „Co když zjistí, kdo jsi?“

A bylo to tady. Důvod, proč jsem prozatím nikdy nebyla ani na krok východně od Colorada. „Vážně na tom pořád tak záleží, když už je mi osmnáct?“

Babička se nadechla k odpovědi, ale já ji raději zvednutou rukou zastavila. Věděla jsem, jak moc je pro ni důležité, abych se neprozradila, a nehodlala jsem se s ní hádat.

„Jenom se snažím říct,“ zapnula jsem tašku a odvezla ji ke dveřím, „že se chovají moc příjemně. Budeme tu dva týdny, a pokud se budeš celou dobu koukat do ulice, úplně vidím, jak z toho budeš šílet. A já budu šílet z tebe. Takže si pojďme vyměnit pokoj.“ Babička se ani nehnula, takže jsem přistoupila o pár kroků blíž. „No tak. Obě víme, jak po tom výhledu toužíš.“

Ještě chvíli seděla, ale nakonec vstala a vyrazila přede mnou ke dveřím. „Jestli ti to udělá radost.“

Obě jsme mlčely a poslouchaly, jak za námi při přejezdu po lemech koberců klapají kolečka zavazadel.

„Já jenom chci, aby sis užila dokonalé prázdniny,“ ozvala se babička přes rameno.

„Já vím, babi. A já přeju totéž tobě.“

Babička si posunula popruh kabelky JCPenney o něco výš na rameno a já cítila, jak se mě zmocňuje ochranářský pud. „Je to náš první výlet do Londýna,“ pokračovala, „takže—“

„A bude vážně skvělý, to mi věř.“ Kavárna na naše maloměstské poměry dobře vynášela, ale všechno je samozřejmě relativní, což znamená, že v penězích jsme se nikdy netopily. Vlastně si ani nedokážu představit, jak dlouho musela na tohle všechno šetřit. Navíc jsem viděla, co všechno pro nás naplánovala, a byla toho spousta: muzea, Harrods, divadelní představení, večeře. Za dva týdny jsme měly utratit víc, než kolik babička nejspíš vydá za celý rok.

„Jsem strašně spokojená, že tu vůbec jsme.“

Sam a Luther vyšli z pokoje. Luther za sebou vezl kufr a Sam nesl na rameni velký cestovní vak. Působil, jako by vyplňoval celý prostor chodby, a už zase jsem měla ten zvláštní pocit. Přes tričko, které jsem na něm viděla v hospodě, měl kostkovanou košili a místo zelených Conversek, které si mezitím zul, pochodoval po chodbě jen v ponožkách. Což mi přišlo dost odvážné a zvláštní.

Když mě uviděl, pokynul mi hlavou a usmál se. Netuším, jestli to bylo úsměvem nebo těmi ponožkami — drobným náznakem nahoty —, ale jasně jsem cítila, jak mi po zádech běhá mráz.

Přijela jsem kvůli muzeím a památkám.

Přijela jsem kvůli dobrodružství a zážitkům.

Rozhodně ne, abych se koukala po klucích.

Jenže Sama jsem přehlédnout nemohla. Byl jen čtyři, tři, dva kroky ode mě a mohutným tělem, kterému jsem sahala sotva po ramena, stínil tlumené světlo, které do chodby pronikalo řadou úzkých oken. Napadlo mě, jestli se podobně cítí třeba měsíc obíhající kolem podstatně větší planety.

„Ještě jednou děkujeme,“ zamumlala jsem.

„Proboha proč?“ zeptal se Sam a celou dobu, co jsme se míjeli, mě sledoval pohledem.

„Za tvůj úsměv bych udělal cokoli.“

Nový pokoj byl naprosto stejný jako náš původní, až na jeden důležitý detail. Kterým byl výhled. Babička si vybalila, oblečení pověsila do úzké skříně a líčení a další zkrášlovací přípravky vyrovnala na širokou žulovou poličku, na jejímž strakatém, černobílém povrchu vypadaly tvářenky a oční stíny z drogerie fádně a uboze.

Během pár minut byla v posteli — kde si před četbou nezapomněla jako vždy natřít nohy a nařídit budík —, ale já byla bez ohledu na dlouhý let a časový posun pořád neskutečně nabuzená.

Byly jsme v Londýně, což se nedalo s výpravou po dálnici do Santa Rosy nebo do San Franciska ani srovnat. Přeletěly jsme celý oceán, a i když mě začínala zmáhat únava, na spánek jsem neměla ani pomyšlení. Nejraději bych zůstala vzhůru napořád. Bylo mi jasné, že kdybych si lehla do postele, nedokázala bych usnout a v návalech chladu a horka bych se jen zoufale převalovala ze strany na stranu.

Za tvůj úsměv bych udělal cokoli.

Jakkoli jsem si to nechtěla přiznat, babička měla pravdu: výhled byl skutečně úchvatný a nezadržitelně mě táhl ven za dobrodružstvím do noci. Kousek za oknem jsme měly Temži a Big Ben a přímo pod sebou jsem viděla setmělou udržovanou zahradu s řadou světel a mihotajících se stínů, která shora připomínala bludiště cestiček mezi travnatými plochami.

„Asi si ještě na chvilku sednu ven a budu číst,“ chytla jsem knihu a snažila se skrýt své vzrušení. „Budu dole v zahradě.“

Babička si mě pátravě prohlížela přes obroučky brýlí na čtení a navyklými pohyby si rytmicky vtírala krém do rukou. „Sama?“ Přikývla jsem a babička po krátkém zaváhání dodala: „Ale neodcházej z hotelu a s nikým nemluv.“

„Nebudu,“ přitakala jsem klidným hlasem.

Tu hlavní nevyřčenou výstrahu jsem jí ale četla jenom v očích: Rozhodně s nikým nemluv o svých rodičích.

A stejně tak jsem jí odpověděla: Jako bych někdy mluvila?

V Anglii jsem mohla pít legálně alkohol a jedna část mozku mě ponoukala, abych proklouzla do hotelového baru, objednala si pivo a chvíli si představovala, jaké to bude, až do Londýna jednoho dne přijedu sama, bez vazby na mámu a babičku a bez zátěže jejich minulosti a jejich očekávání. Zajímalo mě, jestli bych v baru zapadla… nebo jestli bych působila jako vzdorovitá teenagerka, která si hraje na dospělou. Při pohledu na svoje upnuté džínsy, vytahaný propínací svetr a ošoupané Vansky jsem odpověď dlouho nehledala.

Takže jsem bar minula a s knihou v ruce se vydala širokými dveřmi do přízemí. Zahrada působila naprosto neodolatelně, tak udržovaně a úpravně, až jsem si říkala, jestli keře nenosí na noc pod střechu, aby je jako vzácnou cennost ochránili před nepřízní počasí. Pod pravidelně rozmístěnými lampami se na trávě rýsovaly nažloutlé světelné kužely, a ačkoli kousek za plotem z tepaného železa leželo rušné město, v zahradě to vonělo mechem a vlhkou hlínou.

Na něco podobného jsem čekala celý život. Vždycky jsem chtěla aspoň na chvíli utéct z domu a zbavit se všech tajemství, ale skoro nikdy jsme nikam nejezdily. Takže tahle přízračně prázdná zahrada byla jednoznačně hlavním vrcholem celého dne.

„Nejlepší výhled je odsud.“

Trhla jsem sebou, přikrčila se, jako bych uslyšela střelbu, a podívala jsem se směrem po hlase. Kousek ode mě ležel na zádech na trávě s překříženýma nohama Sam a podepíral si hlavu rukama.

Už zase měl obuté svoje zelené tenisky a poprvé jsem si všimla maličké trhlinky na koleni džínsů, kterou vykukoval kousek kůže. Stejně jako na břichu, v místě, kde se mu trochu povytáhla košile.

Přitiskla jsem si ruku na hruď, tak trochu v obavách, že by mi z ní mohlo moje divoce tlukoucí srdce každou chvíli vyskočit. „Co děláš tady na zemi?“

„Odpočívám.“ Jednotlivé slabiky pomalu odkapávaly jako hustý sirup.

„A na co máš postel?“

Sam povytáhl koutky. „V pokoji nejsou žádné hvězdy,“ vysvětlil a kývl směrem k obloze.

Pak na mě mrkl a s pobaveným úsměvem, který se stále rozšiřoval, dodal: „Navíc ještě není devět a Luther už spokojeně odfukuje.“

Musela jsem se zasmát. „Stejně jako babička.“

Sam poplácal dlaní na trávu vedle sebe a pak ukázal nad hlavu.

„Pojď sem. Už jsi někdy viděla hvězdy?“

„Možná tě to překvapí, ale hvězdy máme i v Kalifornii.“

Sam se rozpustile zasmál, čímž uvedl moji nervovou soustavu do stavu nejvyšší pohotovosti. „A už jsi je někdy viděla přesně z tohoto místa na Zemi?“

Tímhle mě dostal. „Ne.“

„Tak pojď sem,“ zopakoval klidným hlasem, ale daleko naléhavěji.

Samozřejmě jsem věděla, že každý pořádný teenager by se měl do osmnácti aspoň desetkrát na první pohled zamilovat, ale já na podobné bláznění po klucích nikdy nebyla. V tenhle typ chemie jsem nikdy nevěřila. Jenže vedle Sama se to změnilo — minimálně pokud jde o chtíč na první pohled. Nerada bych přeháněla, ale i když jsem ho viděla jen třikrát, ty drobné, sotva patrné reakce — neviditelné srážky atomů mezi dvěma těly — byly čím dál intenzivnější.

Čím dál víc se mi svíralo hrdlo a skoro jsem se nemohla nadechnout.

Současně mi ale v uších zněly babiččiny — vyslovené i zamlčené — instrukce. Neodcházej z hotelu. Buď opatrná. S nikým nemluv.

Rozhlédla jsem se kolem po vysokých, pečlivě zastřižených stromech.

„Vážně se tu smí ležet na zádech a pozorovat hvězdy? Připadá mi to tu“ — rukou jsem máchla směrem k dokonale tvarovaným zimostrázům a přesně zastřižené trávě v místech, kde se stýkala s kamenem — „spíš jako v botanické zahradě.“

Sam se na mě podíval. „A co by se nám asi tak mohlo stát? Nanejvýš nám řeknou, abychom neleželi na trávě.“

Celá rozechvělá jsem udělala pár kroků a lehla si vedle něj. Na zádech jsem cítila studenou vlhkou hlínu a maličkými otvory ve svetru mi ke kůži pronikal chlad. Stáhla jsem si rukávy přes roztřesené ruce, které jsem si přitiskla k břichu.

„Paráda. A teď se podívej nad sebe.“ Sam ukázal k obloze, a jak se pohnul, naše ramena se o sebe otřela.

„Londýn patří k městům s vůbec největším světelným znečištěním, ale stejně mrkej. Orion. A tamhle je Jupiter.“

„Já ho nevidím.“

„Ani se nedivím,“ zašeptal Sam. „Protože se pořád ještě díváš, jako bys koukala z okna. Musíš se dívat správně ze tmy. Tady dole keře stíní světlo z hotelu, z pouličních lamp… a dokonce i z Londýnského oka.“

Cítila jsem vedle sebe jeho pevné teplé tělo a na nic jiného se nedokázala soustředit. Podobně jsem se cítila jako malá holka, když jsem v zátoce San Diego Bay sledovala, jak se z dálky blíží obří výletní loď, a nedokázala jsem pochopit, jak je možné, že něco tak velkého se vůbec pohybuje, a navíc to dokáže klouzat po hladině s takovou ladností.

„Co to čteš?“ zeptal se a ledabyle ukázal na knihu, na kterou jsem si od chvíle, kdy jsem ji odložila do trávy, ani nevzpomněla.

„Myslíš tohle, to je jenom — životopis.“ Rukou jsem přejela po knize, jako bych z ní chtěla smést trávu, ale ve skutečnosti jsem se jen snažila zakrýt obálku.

„Vážně? A čí?“

„Rity Hayworthové?“ netuším, proč má odpověď zněla jako otázka.

Sam mi nepřipadal jako kluk, který by mě soudil za můj čtenářský vkus nebo posedlost vším, co nějak souvisí s Hollywoodem, ale ten životopis byl tak peprný, že jsem si připadala jako pitomá milovnice senzací.

A trochu jako pokrytec, pokud mám být upřímná.

Sama ale Rita Hayworthová podle všeho nijak zvlášť nezajímala, protože zcela změnil téma hovoru. „Tvoje babička je vážně číslo.“

Překvapeně jsem otočila hlavu, abych mu viděla do tváře, ale když můj pohled opětoval, uvědomila jsem si, jak jsme blízko, a s mrknutím se rychle odvrátila. „No jo. Mimo domov bývá trochu podrážděná.“

Sam nijak nereagoval a já cítila, jak se mi do krku derou omluvná slova. „Ale měl bys vědět, že obvykle taková není.“

„Opravdu?“ Sam zněl zklamaně a současně jsem cítila, že se na mě dívá. Z pár centimetrů. Vedle tak mužně působícího kluka, který si navíc zjevně užívá, že jsem žena, jsem nikdy předtím nebyla. Můj bývalý přítel Jesse působil ve srovnání se Samem jako vychrtlý teenager, dokonce i když mě objímal a když mi cestoval rty dolů po krku.

„Líbí se mi taková, jak jsem ji poznal,“ poznamenal a já se s hořícími tvářemi trochu roztržitě vrátila k tématu hovoru.

„Takhle pedantská?“

„Není pedantská. Spíš se umí jasně vyjadřovat a ví, co chce.“

Pobaveně jsem se zasmála. „To rozhodně. A nebojí se ti to říct.“

„Připomíná mi Robertu.“ Sam se odmlčel a usmál se směrem k obloze.

„Robertu?“

„Mou babičku.“

Podívala jsem se k hotelu. „Lutherovu ženu?“

„Jo.“

„Je tu s vámi?“

Samův tichý vzdech zněl jako ne. „Zůstala doma na farmě. Ona nikam nejezdí.“

„Nikdy?“

Sam pokrčil rameny. „Po pravdě nikdy.“

„Jako moje máma.“ Ta slova ze mě vyšla sama od sebe a nedala se vzít zpátky. Takřka fyzicky jsem cítila, jak se mě zmocňuje palčivý pocit zděšení.

„Vážně?“

Vyhýbavě jsem zamručela a Sam obrátil pozornost zpátky k obloze.

„Podle mě má Roberta všechno, co potřebuje, doma ve Vermontu,“ řekl po chvíli a já ze všech sil přemýšlela, jak se vrátit do bezpečnějších vod. „Tak proč jste vlastně vyrazili s Lutherem do Londýna?“

„Protože Luther po tom vždycky toužil.“

„Takže není divu, že je tak nadšený.“

Tentokrát pro změnu zamručel Sam, načež nás oba obklopilo ticho. Rozhodně měl ale pravdu. Čím usilovněji jsem hledala, tím víc hvězd jsem viděla. A v návalu nijak časté nostalgie jsem si vzpomněla, jak jsem ležela v posteli, kde mi táta četl Petra Pana, a jak jsme vybírali naši oblíbenou ilustraci. Mně se líbila s Petrem Panem, kde se zvenku kouká do okna a vidí, jak se uvnitř rodina Darlingových objímá, zatímco táta měl rád Wendy s Peterem při letu noční oblohou kolem Big Benu.

V naprostém tichu zněl Samův hlas jako burácení hromu. „Chceš slyšet něco bláznivého?“

Zaujatě jsem k němu obrátila hlavu. „Jasně že chci.“

„Myslím,“ Sam pomalu vydechl, „skutečně šíleného.“

Na okamžik jsem se odmlčela. Posledních deset let jsem žila v malé bublině turistického městečka, kde jsem se stále dokola stýkala s pěti stejnými lidmi. Devět měsíců v roce — s výjimkou tří letních — jsme žili typickým maloměstským životem v kalifornském Zapadákově (pardon). Jediné bláznivé historky se týkaly mého táty a i s těmi jsem se díky vytrvalé pozornosti babičky stýkala čím dál řidčeji.

„Poslouchám.“

„Myslím, že Luther umírá.“

Tělem mi projela ledová vlna naprostého zděšení. „Cože?“

„Nic mi neřekl, ale já takové věci prostě vycítím, jestli víš, jak to myslím?“

Sotva jsem Sama poznala a stejně tak to bylo s Lutherem, takže jsem nechápala, proč mě hrozba jeho smrti tak vystrašila. Přemýšlela jsem, jaké to asi tak musí být, když člověku umírá někdo tak blízký?

Z lidí, které jsem osobně znala, zemřel jenom Bill ze Safewaye. Ani jsem neznala jeho příjmení, pouze jsem věděla, že pravidelně chodil do babiččiny kavárny, a že když neseděl u rohového stolku nad bezplatnou porcí koláče, potuloval se poblíž Safewaye, kde většinou opilý žebral. Myslím, že Bill žil v Guerneville ještě dřív než babička. Vypadal, že je mu tak sto let — mimo jiné podle jeho seschlé kůže a špinavých dlouhých vousů —, a turisté s nafukovacími čluny a bílými nosy s vrstvou opalovacího krému, kteří mířili na Johnsonovu pláž, se mu velkým obloukem vyhýbali. A přitom to byl ten nejmírumilovnější člověk ve městě. Na rozdíl od těch turistických spratků, kteří se s oblibou opíjeli a v pátek večer otravovali místní obyvatele v baru. O to víc mě zlobilo, když se na něj lidé dívali jako na nějakého nebezpečného násilníka, před kterým si je třeba dávat pozor.

Babička slyšela od Alana Crosse, co pracuje na poště, že Billa našli jednou ráno mrtvého poblíž autobusové zastávky, a i když obvykle nedává najevo emoce, bylo vidět, že ji to zasáhlo. S pohledem upřeným kamsi z okna pořád dokola opakovala: „Tak jako jemu už nikomu můj broskvový koláč chutnat nebude.“

Jenže s Lutherem to bylo něco docela jiného. Luther působil energicky a v pořádku spal nahoře v pokoji. Navíc pracoval, měl rodinu a taky cestoval. Nikdy předtím jsem neviděla nikoho, kdo by vypadal tak zdravě jako Luther a pak najednou… umřel.

Asi jsem příliš dlouho mlčela, protože jsem uslyšela, jak Sam ve tmě ztěžka polkl. „Moc se omlouvám, asi jsem to potřeboval někomu říct.“

„Není proč se omlouvat,“ vyhrkla jsem.

„Není to můj vlastní dědeček — což sis asi domyslela, vzhledem k tomu, že já jsem bílý a on černý. Luther je Robertin druhý manžel a oba mě společně vychovali,“ vysvětlil Sam a znovu si podložil rukama hlavu.

„A nemohl by ses ho zeptat? Jestli není nemocný?“

„Stejně by mi řekl jen to, co chce.“

Bože můj, tenhle hovor je vážně hodně divný. Ale taky je z něj patrné, že Sam se nebojí o podobných věcech mluvit s člověkem, kterého sotva zná. Možná, že se mi dokáže takhle otevřít právě proto, že jsem pro něj neznámá holka.

Další slova ze mě vyšla jakoby sama od sebe. „To znamená, že byste zůstali jen s Robertou? Kdyby…“

Sam se zhluboka nadechl a já pevně zavřela oči a přála si, abych tu otázku mohla polknout.

„Moc se omlouvám,“ dodala jsem rychle. „Vůbec nic mi do toho není.“

„A Luther není nemocný, ale stejně jsem o tom mluvil.“

Zatímco jsem čekala, až můj mozek zpracuje poslední informaci, Sam se obrátil ke mně a poškrábal se na uchu. „Ale ano, žijeme jen s Lutherem a Robertou.“

Přikývla jsem do tmy.

„Skutečný příběh je o mladé ženě,“ pokračoval Sam, „jménem Danya Sirková, která přišla z Ukrajiny do Států a ocitla se v New Yorku.“ Sam se na okamžik odmlčel, a když jsem se na něj podívala, všimla jsem si jeho zvláštního úsměvu směrem k obloze. „Žila na Manhattanu, kde se starala o tři malé děti Michaela a Allison Brandisových.“

Jasně jsem na sobě cítila jeho tázavý pohled.

„Rozumím…“

Sam pro větší důraz ještě chvíli čekal. „Danya byla shodou náhod taky mimořádně krásná a Michael nepatřil k věrným mužům.“

Konečně mi to začalo docházet. „Aha. Takže Danya je tvoje máma a Michael je tvůj otec?“

„Přesně tak. Michael je Robertin syn a Lutherův nevlastní syn.“ Sam se zasmál. „A já byl dlouho malé nepříjemné tajemství, dokud matku nedeportovali ze země — tak trochu Michaelovým přičiněním. Byly mi dva roky a Michael se mnou nechtěl mít nic společného. Danya si přála, abych vyrůstal v Americe, a Luther a Roberta se mě ujali, i když už měli věk na odchod do důchodu a na svůj klid.“

Měla jsem pocit, jako by se mi žaludek převrátil naruby. Sam se mi svěřoval se svou telenovelovou verzí rodinné historie a já o té své nesměla ani muknout. Což mi nepřišlo spravedlivé.

„Je mi tě moc líto.“

Sam se tiše zasmál. „Vážně nemusí.“

„Dobře víš, jak to myslím.“

„Vím. Ale vůbec nepochybuju, že s Lutherem a Robertou jsem na tom byl daleko líp než s Michaelem, i kdyby o mě projevil zájem.“

„Takže… ty svého tátu vlastně neznáš?“

„Ne.“ Sam hlasitě vydechl a zeširoka se na mě usmál. Na pár okamžiků jsem jasně vnímala zvláštní atmosféru vzájemné důvěry. „A co mi řekneš o sobě?“

Srdce mi divoce bušilo do hrudní kosti a na spodní straně víček jsem četla babiččino přísné varování. V podobných chvílích jsem vždycky přicházela s nacvičenou verzí: Táta umřel, když jsem byla ještě malá, a vychovaly mě babička s mámou.

Ve skutečnosti jsem ale celý život žila s pravdou uvězněnou hluboko v krku a po Samově upřímném přiznání se mi už lhát nechtělo. „O mně?“

Sam se mě dotknul kolenem a celým tělem mi projela dávka proudu, jako bych se dotkla drátů vysokého napětí. To, jak jsme si blízko, jsem víc než jasně vnímala, i když se mě nedotýkal. „O tobě.“

„Z větší části jsem vyrostla v Guerneville.“ Skoro jsem slyšela, jak se mi z hrudi dere pravda. „Což je vážně hodně malé město v severní Kalifornii. A teď se chystám na školu v Sonomě, kam to od nás není nijak daleko.“ Pokrčila jsem rameny a vypustila první kousek pravdy: „A vychovávaly mě máma s babičkou.“

„Takže jsi taky neměla tátu?“

Ztěžka jsem polkla. Na špičce jazyka jsem měla mockrát vyzkoušenou bezpečnou lež — ale současně jsem cítila, jak mě daleko, tisíce mil od domova, pod nádhernou londýnskou oblohou, přemáhá nekontrolovaný impulzivní vzdor. Na oficiální verzi vždycky záleželo hlavně babičce a mámě, daleko víc než mně, takže asi stálo za zvážení, proč jejich příběh tak urputně chráním. „Táta tak nějak… odpadl.“

„Jak může otec odpadnout?“

Ležela jsem na mokré trávě vedle naprosto vážného, skoro cizího kluka, a postupně mi docházelo, jak moc je divné, že jsem o tom ještě nikdy nemluvila. Částečně proto, že jsem věděla, že bych neměla, částečně proto, že to nebylo potřeba. Jediný blízký člověk, který o tom věděl — moje nejlepší kamarádka Charlie —, naše rodinné drama sledovala přímo v reálu, v malých dávkách, kterých s časem postupně ubývalo, takže jsem je nikdy nemusela přetavovat do slov a vytvářet z něj příběh. O to víc mě překvapilo, že teď se mi do toho chce.

„Rodiče se rozvedli, když mi bylo osm, a máma mě vzala s sebou zpátky do svého rodného Guernevillu.“

„Zpátky odkud?“

Nakoukla jsem přes okraj hlubokého kaňonu, a i když jsem netušila, jestli je to tou zahradou nebo Samem, řekla jsem si k čertu se lhaním. Je mi koneckonců osmnáct a je to můj život, takže co by se mi mohlo asi tak stát?

„Z Los Angeles.“

Letmo jsem se podívala směrem k hotelu, jako bych čekala, že uvidím babičku, jak si to ke mně rázuje a hrozí mi pěstí.

Sam tiše hvízdnul, jako by ten nezajímavý detail něco znamenal. I když i to je možné; pro farmáře z Vermontu mohla být představa L. A. vzrušující.

Já si na život v Los Angeles vzpomínala jen matně: vybavovala jsem si mlžná rána, teplý písek, který příjemně hřál do bosých nohou, růžový strop, který vypadal, jako by se nade mnou vznášel až někde ve vesmíru. S postupem času mi začalo připadat, že si na L. A. pamatuju podobně, jako máma na porod, ze kterého zůstalo jen to dobré, a vzpomínky na nezbytnou bolest zmizely.

Znovu nás pohltilo ticho a já cítila, jak mě zaplavuje vlna adrenalinu. Pod zády mě studila chladná země, ale uvnitř jsem celá hořela. Svěřila jsem se s částí svého příběhu a nebe na mě ještě pořád nezačalo dštít síru. A nikde jsem neviděla ani babičku, která by vykoukla zpoza stromu, aby mě odvlekla zpátky do Kalifornie.

„Takže rodiče se rozvedli, máma se s tebou odstěhovala zpátky do Guerneville a teď se chystáš studovat v Sonomě? Vzhledem k mému příběhu o nevěře a odloženém dítěti musím říct, že jsi mě trochu zklamala, Tate,“ popíchl mě Sam. „Nic skutečně skandálního jsem se nedozvěděl.“

„No ještě jsem ti neřekla úplně všechno, jenže…“

„Jenže…?“

„Jenže vlastně tě skoro neznám.“

Sam se převalil na bok, aby mi viděl do tváře. „Tím líp.“ Sam namířil prst směrem k vlastní hrudi. „Jsem prostě jen cizí kluk, který rozhodně nepojede až kamsi do Vermontu, aby všem vykládal o tvém kouzelném holčičím tajemství.“

Při slově kouzelném se mi na chvíli zadrhly myšlenky.

Roztržitě jsem sáhla po volné niti na lemu svého starého svetru, který se začínal nezadržitelně párat, ale takřka současně mě vyrušila jeho ruka, kterou mi vylovil z vlasů stéblo trávy. A přitom se špičkou prstu otřela o moje ucho. Žár z rozpáleného boltce mi rychle proudil do tváří a posouval se ke krku.

Je možné, že i přes tmu vidí, jak se červenám?

Sam se vteřinu… dvě… tři nehýbal a pak se převrátil zpátky na záda.

„Každopádně,“ pokračoval po chvíli, „přesně tohle byl nejspíš důvod, proč jsem ti řekl o Lutherovi. Doma bych o tom mluvit nemohl. Luther a Roberta patří k oporám naší komunity, a i když je Roberta silná žena, nedokážu si představit, jak by bez něj přežila. Což je nejspíš částečně důvod, proč o tom, pokud je skutečně nemocný, nikomu neřekl. Jak jsem říkal, prostě jsem se s tím potřeboval někomu svěřit.“ Sam se poškrábal na nose a dodal: „Dává ti to takhle smysl? Mně připadá, že když něco řeknu nahlas, můžu se s tím snadněji začít vyrovnávat.“

Všechno, co říkal, co mi tu popisoval — bylo jako velký lok studené vody, jako první sousto nádherně sladkého jablka. Současně jsem ale věděla, že můj dosavadní život fungoval především díky naší malé, bezpečně uzavřené bublině. O tátovi se nemluvilo a vlastně jsem ani netušila, jestli nám posílá nějaké peníze, protože jsme jich nikdy moc neměly. Nouzí jsem ale rozhodně netrpěla a ve svém geograficky přesně vymezeném světě jsem si neměla na co stěžovat. Měla jsem nejlepší kamarádku, v jakou bych mohla doufat, a matku s babičkou, které mě zbožňovaly, takže stačilo držet naše tajemství pod pokličkou.

Jediný problém byl, že mě to už unavovalo.

„Neměla bych o tom mluvit,“ řekla jsem a cítila, jak okamžitě zpozorněl, jako by se na mě díval novýma očima.

„Neměla bys o tom mluvit?“ Sam zvedl ruku a rychle dodal: „Tak dobře, v tom případě—“

„Můj otec je Ian Butler,“ vyhrkla jsem bez dlouhého rozmýšlení.

Sam mě nejspíš nehodlal do ničeho tlačit, ale já to stejně chtěla říct. Potřebovala jsem to, stejně jako on, abych se už nemusela bát, že to ze mě někdy jen tak vyletí.

Sam chvíli mlčel, načež se opřel o loket a tělem mi zastínil hvězdy. „Teď kecáš,“ řekl se smíchem.

Rozesmála jsem se spolu s ním. Tuhle větu jsem ještě nikdy nahlas neřekla a zněla mi naprosto neskutečně. „Když myslíš.“

„Tak moment.“ Sam obrátil ruku dlaní dolů. „To myslíš vážně?“

Celá rozechvělá jsem přikývla. Bylo mi jasné, že jsem právě vypustila pořádnou bombu — protože můj otec je nejspíš největší filmová hvězda své generace. Dvakrát po sobě získal Oscara, v jednom kuse je na titulních stránkách různých časopisů a po celém světě ho zvou do zábavných show, takže si někdy říkám, jestli bych našla člověka, který o něm aspoň jednou neslyšel. Jenže v té chvíli jsem myslela jen na to, jak se Sam nade mnou tváří. A jak se na mě dívá, zatímco před ním ležím na zádech.

„No páni,“ zašeptal obdivně. „Takže jsi Tate Butlerová.“

Naposledy mi tak někdo řekl před deseti lety. „Představuju se jako Tate Jonesová, ale je to tak.“

Sam dlouze vydechl a pozorně se mi zahleděl do tváře, jako by zkoumal každičký rys: oválný tvar obličeje, vysoko posazené lícní kosti, znaménko krásy u rtu, medově hnědé oči, srdcovitě tvarovaná ústa a dolíčky v tvářích, díky kterým byl Ian Butler jako jediný třikrát po sobě zvolen Nejatraktivnějším mužem roku časopisu People. „Jak to, že jsem si toho předtím nevšiml? Vypadáš přesně jako on.“

Věděla jsem, že vypadám. Potají jsem sledovala tátovy filmy a nevycházela z údivu, že na obrazovce vidím vlastní obličej.

„Všechny zajímalo, kam jsi zmizela,“ Sam natáhl ruku a jemně zatahal za moji uvolněnou kadeř, „a ty jsi tady.“

Druhá kapitola

„CO JSI VČERA VEČER dělala?“ Babička vykrojila lžící na talíř trochu melounu a posunula se řadou dál k až výstředně malým sušenkám a moučníkům.

Předposlední věc, po které jsem takhle po ránu toužila, bylo mluvit s babičkou o Samovi. A tou poslední bylo muset o něm lhát. Cítila jsem, jak mi nezadržitelně zrychluje srdce. „Jenom jsem chvilku chodila zahradou.“

Babička se na mě obrátila přes rameno. „A je pěkná?“

Pořád ještě jsem před sebou viděla stíny pečlivě zastřižených stromů a jasně cítila dotek studené země na zádech a blízkost žhnoucího Samova těla. „Docela jo.“

Úmyslně jsem zvolila nemastnou neslanou odpověď, protože kdybych jí řekla, jak opravdu vypadá, dost možná by ji chtěla vidět na vlastní oči a představa, že se bude pohybovat poblíž místa činu, se mi vůbec nezamlouvala.

„A kdy jsi šla spát?“

Tyhle napůl kontrolní otázky mi kladla s naprostou samozřejmostí, jako by jí někdo svěřil dohled nad mým denním rozvrhem. Co bude asi tak dělat, až odejdu na vysokou a ona nebude znát rodiče všech budoucích spolužáků? Věděla jsem, že moje odpověď by se jí nelíbila: Ani netuším, jak dlouho jsme byli vzhůru. Po večerním setkání se mi nezadržitelně klížila víčka a hrozně mě pálily oči. Chodila jsem jako mátoha a hrozně se mi chtělo spát. Ale ještě víc jsem chtěla znovu vidět Sama.

Zůstali jsme vzhůru dlouho přes půlnoc a celou dobu si povídali. Začalo to vážně — jeho starostmi o Luthera a vyprávěním o Danye a Michaelovi —, ale jakmile přišla řeč na moje rodiče a mou minulost, Sam najednou otočil. Ani slovem se nezeptal na můj život v L. A. a místo toho jsme probírali filmy, domácí mazlíčky, oblíbené druhy plněných koláčů a co bychom rádi dělali další den, až znovu vyjde slunce. Bylo to přesně, jak říkal. Moc dobře se s ním povídalo, protože bylo úplně jedno, co všechno mu řeknu. Protože ho už nikdy neuvidím. Nejraději bych ten večer natočila a pak ho jako film ukázala mámě a babičce. Vidíte? Klidně se můžu cizímu člověku svěřit, kdo jsem, a nemusím se bát, že se z něj vyklube posedlý maniak, který to poběží zatepla vyzvonit novinářům. A na tátovo telefonní číslo se mě taky neptal.

Usnula jsem vedle něj v trávě, a když jsem se probudila, nesl mě zpátky do hotelu. V náručí.

„Pozdě?“ připomněla mi babička svoji otázku.

„Dost pozdě,“ přikývla jsem. „Venku bylo moc hezky.“

Se staženým žaludkem jsem si vybavovala dotek Samovy ruky pod koleny a na ramenou a taky pravidelný rytmus jeho kroků na mramorové podlaze vstupní haly. Probrala jsem se s tváří zabořenou do límečku jeho flanelové košile a s rukama kolem jeho krku.

Bože můj. Nemusíš mě nosit.

Mně to nevadí.

Já usnula?

Usnuli jsme oba.

Moc se omlouvám.

To si děláš legraci? Jsem v Londýně a spal jsem s nejhezčí holkou, jakou jsem kdy viděl. Teď už to musím říct.

Ve výtahu mě postavil na zem, ale hodně pomalu, jako by šlo o nějaký důvěrný akt, a než jsem se nohama dotkla země, čelem jsem se mu otřela o hruď. I ve stoje mě pevně objímal jednou rukou kolem ramen a svou obří dlaní mi majetnicky svíral paži. Hrozně ráda bych se ho zeptala, kolik holek už měl takhle v náručí a kolika zamotal hlavu svými svaly, širokou hrudí a maličkou jizvičkou pod rtem. A s kolika spal, ať už na trávě nebo jinde.

Babička naštěstí pokračovala vlastním směrem. „Na dnešek jsem naplánovala Britské muzeum,“ řekla a kývnutím naznačila, abych za ní šla ke stolu. Při svém denním snění jsem si na talíř stihla dát jen krajíc chleba a kousek sýra. „A pak zajdeme na oběd do Harrods.“

Spánek — nemluvě o výhledu z nového pokoje — babičce zjevně prospěl: v jednom kuse se usmívala, svým skromným, spokojeným způsobem, a měla na sobě svůj oblíbený červený propínací svetr Penneys, což nemohlo znamenat nic jiného, než že je v dobré náladě.

I když stejně dobře za tím mohlo být její zaujetí pro pravidelný režim. Když pominu Vánoce a Nový rok, v kavárně den co den otvírala půl hodiny po šesté a odpoledne zavírala na minutu přesně ve čtyři. A mezitím připravovala těsto na koláče, přijímala objednávky pouličních prodejců, kontrolovala, vždy pro jistotu dvakrát, stav v pokladně, porcovala kuřata, která následně nakládala do marinády z podmáslí s trochou papriky, aby je mohla další den smažit, připravovala čerstvé přílohy a dohlížela, aby se hovězí hrudí peklo správně pomalu, zatímco já jsem umývala nádobí, vytírala podlahu a prostírala stoly. Máma se starala o limonádu, loupala jablka, broskve a brambory, připravovala citronový krém a nakonec sebrala všechny zbytky od oběda a vyrazila s nimi po silnici do Monte Ria, kde na ni čekali pokaždé stále stejní lidé, pro které to bylo jediné jídlo za celý den.

Babička mávla rukou kamsi přes moje rameno a vytrhla mě z mých ospalých myšlenek. Myslela jsem, že volá číšníka, aby jí dolil kávu, ale v následujícím okamžiku restaurací zaduněl Lutherův zvučný hlas: „Naše dvě oblíbené dámy!“

Všichni se otočili a holky u vedlejšího stolu s otevřenou pusou zíraly na přicházejícího Sama. Na prsou se mi ulevilo, ale všechna tíha se přesunula do žaludku. Věděla jsem, že se ještě uvidíme — přesněji jsem v to doufala —, ale nenapadlo mě, že to bude u snídaně s babičkou, dřív než mu budu moct připomenout, aby se nezmiňoval o tom, co jsem mu řekla o tátovi.

„Nevadí, když si přisedneme?“ zeptal se Sam.

Nejspíš svou otázku směřoval ke mně, protože chvíli trvalo, než babička přitakala: „Vůbec ne. Právě jsme přišly.“

Sam se posadil naproti mně, vedle babičky, která si rozložila ubrousek na klín a poté oba příchozí přivítala úsměvem. Luther seděl po mé levé ruce a přátelsky mě plácal po kolenu.

Chvíli mi trvalo, než jsem sebrala odvahu, abych se Samovi podívala do tváře. Jeho obří paže s jasně vyrýsovanými svaly, šlachami a žílami by mohly sloužit jako pomůcka při hodinách anatomie a pod tričkem měl ukryté břišáky, jejichž hrboly mírně křivily Dylanovu natištěnou tvář. Na levé tváři měl pár faldů, jako by do hotelové restaurace dorazil přímo z postele.

Přestože vypadal stejně unaveně, jako jsem se cítila i já, můj pohled přijal s laškovným úsměvem, který mi okamžitě připomenul, jak jsme se navzájem dotýkali těly, když mě v noci stavěl ve výtahu na zem. A současně jsem doufala, že žár, který jsem při tom cítila na kůži, není vidět na tvářích, protože mi bylo jasné, že babička mě celou dobu sleduje.

Sam odvrátil hlavu, přikývl na číšníkův dotaz, jestli chce kávu, přitiskl si ruku na břicho, tiše zamumlal „Umírám hlady“ a vyrazil směrem k bufetovému stolu.

Cestou k mísám se studeným masem a sýry ho upřeně sledovaly teenagerky od vedlejšího stolu, které se za nic na světě nedokázaly očima odlepit od jeho zadku.

Luther vedle mě se zdál spokojený se svou kávou, do které si nasypal čtyři sáčky cukru a přidal pořádnou dávku smetany.

„Doufám, že jste si po ránu užily krásný výhled z okna.“

„To vážně užily.“ Babička se nervózně zavrtěla na židli. Znala jsem ji dost dobře, abych věděla, že za výměnu už poděkovala a znovu děkovat se jí už nechce. „Opravdu moc děkujeme… ještě jednou.“

Luther mávl rukou, jako že o nic nejde, a pak zvedl šálek s kávou a začal do ní foukat. „Dámy si na tyhle věci potrpí víc než my muži.“

Cítila jsem, jak mě přemáhá obranářský instinkt, a totéž jsem četla v babiččině výrazu. Nakonec se ale přinutila k milému úsměvu. „Když myslíte.“

Luther ke mně ukázal bradou. „Tihle dva to včera večer venku pěkně protáhli, že?“

V mozku mi zaskřípaly pneumatiky a nechaly po sobě dvě dlouhé černé čáry.

Babička chvíli mlčela a pak s tázavě nachýlenou hlavou přelétla pohledem ode mě do míst, kde si Sam klestil cestu podél bufetového stolu. „Myslíte… tihle dva?“

„Vnoučata si podle všeho okamžitě padla do noty.“ Za jiných okolností bych si Lutherův pobavený smích dost možná vychutnala, ale ne poté, co mi právě zničil život.

Babička do mě znovu zabodla oči. „Opravdu?“

Lutherovo nadšení viditelně opadlo. „Propána. Bože můj. Snad jsem Tate nedostal do problémů. Mám lehký spánek a Sam mě vzbudil, když se kolem třetí vracel.“

VÁŽNĚ DÍKY, LUTHERE.

Babiččino obočí zmizelo pod ofinou vlasů. „Ve tři?“

Zoufale jsem si přitiskla dlaň na čelo, právě v okamžiku, kdy se Sam vrátil s talířem plným vajec, párků, brambor, pečiva a ovoce. Nikdy předtím jsem nepřekročila večerku, kterou jsem měla v jedenáct a kterou babička i tak považovala za příliš pozdní.

„Ve tři?“ Babička se obrátila na Sama. „Skutečně až ve tři?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvakrát za uherský rok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.