Joe Hill

ČERNÝ

TELEFON

Copyright © 2005, 2007 by Joe Hill

Introduction © 2005 by Christoper Golden

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Ondřej Skoupý, 2022

Original English title: THE BLACK PHONE

First published in 2005 by PS Publishing Ltd, England under the title 20th Century Ghost.

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-461-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-462-8 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Leanoře:

Můj nejoblíbenější příběh je ten o nás dvou.

Předmluva

Moderní horory zřídkakdy sázejí na rafinovanost. Většina autorů, kteří nás skrze stránky svých knih rádi děsí, se nám příliš často vrhá přímo po krku a zapomíná na to, že ti nejlepší dravci útočí ze zálohy. Na skákání po krku není samo sebou nic špatného, ovšem skutečně talentovaní spisovatelé mají v rukávu vždycky víc než jen jeden trumf.

Všechny povídky v této knize vlastně ani nejsou hororové. Některé jsou posmutněle nadpřirozené, jiné působí jako mainstreamový temný thriller a v jedné není sebemenší náznak odpornosti a je vlastně docela roztomilá. Jsou ale rafinované, tváří se jako vaši kamarádi. Jenže Joe Hill je pěkně zákeřný parchant. Dokonce i ta jedna povídka o chlapci, který se promění v obrovského brouka, je rafinovaná, a přiznejme si, o kolika povídkách dnes může člověk něco takového říct?

Poprvé jsem se se jménem Joea Hilla setkal na seznamu přispěvatelů do sbírky nazvané Mnoho tváří Van Helsinga. Přiznám se, ačkoli jsem v ní také měl svou povídku, žádnou z těch ostatních jsem nečetl. Až dokud jsem se neocitl na malé autogramiádě ve specializovaném knihkupectví, které se účastnil také Joe Hill. I když jsem zatím nepřečetl ani čárku z toho, co napsal, v průběhu dne jsem na něj začal být čím dál víc zvědavý. Nejzajímavější věc, která vzešla z našeho rozhovoru, pro mě byla, že ačkoli hororové povídky zbožňuje, nejsou ani zdaleka tím jediným, čím žije. Vydal i pár mainstreamových povídek v „literárních“ časopisech (a věřte, užívám ten výraz tak volně, jak to jen jde) a získal za ně ocenění. I přesto ho to však znovu a znovu táhlo zpět k ponuré fantasy a hororu.

Buďte rádi. Pokud ještě nejste, už brzy budete.

K přečtení Mnoha tváří Van Helsinga bych se sice stejně nakonec nějak dostal, ale hlavně díky setkání s Joem jsem si knížku vytáhl a položil navrch balíku. Jeho povídka, „Abrahamovi synové“, byla mrazivým, strukturovaným zkoumáním dětí, které si začaly uvědomovat – stejně jako všechny ostatní děti –, že jejich otec není dokonalý. Krásně mi to připomnělo hluboce tísnivý nezávislý film Lovec démonů. „Abrahamovi synové“ jsou vynikající povídka, která na vás čeká asi v polovině knihy, již právě držíte v rukou, a byla tak dobrá, že jsem se kvůli ní rozhodl sehnat si další Hillova díla. Vydával ale jen povídky, a většinou někde, kde jsem na ně nemohl jen tak snadno narazit. Kamsi do podvědomí jsem si zasunul poznámku, abych si dával do budoucna pozor na to, až někde zaslechnu jeho jméno.

Když jsem byl požádán, zda bych si nechtěl přečíst jeho nové povídky a napsat k nim předmluvu, věděl jsem, že bych měl odmítnout. Kromě psaní a rodiny mi na nic moc dalšího už nezbývá čas, ale pravda je, že jsem si tuhle knihu přečíst chtěl. Chtěl jsem ukojit svou zvědavost a zjistit, jestli je Joe Hill opravdu tak dobrý, jak naznačovali „Abrahamovi synové“.

Není.

Je totiž ještě o taaaakovýhle kus lepší.

Joe Hill se v tom nejlepším odvolává na čtenáře, aby si scénu sám dokončil, aby sám dodal emoční reakci, která je pro skutečně dobrou povídku nezbytná. A právě tuhle reakci vyvolává mistrovsky. Takové povídky mohou vzniknout jen spoluprací se čtenářem, který je postupně objevuje, a ke kýženému konci lze dospět pouze s jeho dopomocí. V povídce „Nejlepší nový horor“, která tuto sbírku otevírá, si není možné nevšimnout, že tohle všechno už odněkud znáte, a neuvědomit si, kam příběh povede, ale spíš než nedostatkem je to její nejsilnější zbraní. Bez čtenářova pocitu téměř otráveného očekávání nemůže povídka fungovat.

Hill vás vtáhne do intimnosti „Strašidelného kina“ a do zoufalství „Černého telefonu“, takže jste součástí děje a prožíváte jej spolu s ústředními postavami.

Až příliš mnoho spisovatelů se pravděpodobně domnívá, že v hororu není místo na ryzí sentiment, který by nahrazoval obehranou emoční reakci, jež obvykle vyzní ploše, asi jako pokyny ve scénáři. V díle Joea Hilla tomu tak rozhodně není. Poněkud bizarní je, že jedním z nejlepších důkazů je právě povídka „Bobby Conroy vstává z mrtvých“, což ale vůbec není hororová povídka, ačkoli se odehrává na scéně natáčení klasického filmu George Romera Úsvit mrtvých.

Rád bych vám povyprávěl o každé povídce, ale když píšu něco, co přijde na první stránky knihy, bojím se, že toho prozradím až příliš. Mohu říct, že pokud by bylo možné vymazat si čtení těchto povídek z paměti, s radostí bych to udělal – jen proto, abych si dopřál to potěšení moci je číst ještě jednou poprvé.

Při prvních pokusech nových spisovatelů mají fanoušci a kritici ve zvyku mluvit o příslibu. Povídková sbírka Černý telefon znamená nejen příslib, ale rovnou i jeho naplnění.

Christopher Golden

Bradford, Massachusetts

15. ledna 2005

Revidováno 21. března 2007

Nejlepší nový horor

Měsíc před uzávěrkou roztrhl Eddie Carroll poštovní obálku a do rukou mu vklouzl časopis nazvaný Severní literární revue. Carroll byl na časopisy ve schránce zvyklý, byť měly většinou jména jako Hřbitovní tanec a orientovaly se na horory. Lidé mu posílali i knihy. Po jeho domě v Brookline se jich povalovaly hromady. Halda na gauči v pracovně, štos vedle kávovaru. Všechno knihy plné hororových povídek.

Nikdo by je nestíhal všechny číst, i když se o to kdysi – to mu bylo jen něco málo přes třicet a zrovna začínal s redigováním sbírky Nejlepší nové horory Ameriky – svědomitě snažil. Carroll připravil do tisku šestnáct sbírek Nejlepších nových hororů; na jejich vydávání pracoval už celou třetinu svého života. Dohromady to byly tisíce hodin čtení a korektur a dopisování. Tisíce hodin, které mu už nikdy nikdo nevrátí.

Nejvíc začal nesnášet časopisy. Strašná spousta jich byla tištěna tou nejlacinější barvou. Hnusil se mu už jen její ostrý zápach a to, jak se mu při čtení lepila na prsty.

Většinu povídek teď ani nedočítal, nedokázal to. Z pouhého pomyšlení na čtení další povídky o upírech souložících s nějakými dalšími upíry se mu dělalo mdlo. Snažil se prokousat napodobeninami Lovecrafta, ale při první bolestně vážné zmínce o Prastarých měl pocit, jako by mu kdesi v nitru začínalo něco dřevěnět, asi jako když si přesedíte nohu nebo ruku. Bál se, že to, v čem začíná ztrácet cit, je jeho duše.

Nějakou dobu po rozvodu se z jeho povinností redaktora Nejlepších nových hororů stala únavná a neradostná dřina. Přemýšlel občas, skoro s nadějí, že by s tím sekl, ale nikdy si s tou myšlenkou nepohrával moc dlouho. Vynášelo mu to dvanáct tisíc dolarů čistého ročně a k tomuhle základnímu kameni jeho příjmů se lepily zisky z dalších sbírek, veřejných vystoupení a přednášek. Bez těch dvanácti tisíc by se nevyhnutelně musel naplnit pro něj ten nejhorší možný scénář: Musel by si najít opravdovou práci.

Časopis Severní literární revue mu nic neříkal. Byl to literární žurnál s obálkou z hrubého papíru, kterou zdobil tištěný obrázek pokřivených borovic. Razítko na zadní straně oznamovalo, že jde o publikaci Katahdinské univerzity ležící na severu státu New York. Po otevření vypadly dvě stránky sešité sponkou. Byl to dopis od redaktora, profesora angličtiny Harolda Noonana.

Za Noonanem loni v zimě přišel jeden brigádník, jakýsi Peter Kilrue, který pracoval na univerzitě jako uklízeč. Doslechl se, že prý byl Noonan jmenován redaktorem Severní revue a že veřejně shání příspěvky k otištění, a tak se ho zeptal, jestli by se nepodíval na jednu jeho povídku. Noonan mu to víceméně jen ze zdvořilosti slíbil. Když si ale jeho rukopis nazvaný „Knoflíček: milostný příběh“ přečetl, síla vyprávění a úděsné téma ho vyvedly z konceptu. Noonan na svém postu začínal, jeho předchůdce Frank McDane zrovna odešel po dvaceti letech do důchodu, a tak chtěl coby nový redaktor vést časopis novým směrem a publikovat v něm beletrii, kterou „píchne do vosího hnízda“.

„To se mi asi povedlo víc, než bych chtěl,“ napsal Noonan. Krátce poté, co byl „Knoflíček“ otištěn, si vedoucí Ústavu anglického jazyka pozval Noonana na kobereček a verbálně ho napadl za to, že ze Severní revue udělal přehlídku „dětinských literárních kanadských žertů“. Skoro padesát lidí zrušilo předplatné – což u časopisu s nákladem pouhého tisíce výtisků není žádná legrace – a jistá absolventka, která pro Severní revui představovala většinu příjmů, dokonce v pobouření přestala žurnál sponzorovat. Sám Noonan byl jako redaktor odvolán a Frank McDane se v odpovědi na všeobecné volání po návratu uvolil dohlížet na chod časopisu i jako důchodce.

Noonanův dopis končil:

I nadále zastávám názor, že je „Knoflíček“ (ač má své chyby) pozoruhodné, snad i nefalšovaně znepokojivé literární dílo, a doufám, že mu věnujete svůj čas. Přiznávám, že bych považoval za osobní zadostiučinění, kdybyste se jej rozhodl zahrnout do své další sbírky nejlepších hororů roku.

Popřál bych vám, ať se vám povídka líbí, ale nejsem si jist, zda je to správné slovo.

S pozdravem

Harold Noonan

Eddie Carroll se zrovna vrátil z venku a Noonanův dopis si přečetl vestoje v předsíni. Nalistoval začátek povídky. Skoro pět minut jen stál a četl, než si uvědomil, že je mu nepříjemně vedro. Odhodil sako na nějakou knihu a pomalu se doploužil do kuchyně.

Chvíli seděl na schodech do druhého patra a listoval stránkami. Pak ležel natažený na gauči v pracovně, s hlavou položenou na hromadě knih, kde si v paprscích zapadajícího listopadového slunce četl, a vůbec si nevybavoval, jak se sem vlastně dostal.

Poslední stránky přímo zhltl a pak se v záchvěvu zvláštního svíravého rozjaření posadil. Přišlo mu, že je to možná ta nejdrzejší a nejpříšernější věc, kterou kdy četl, a to v jeho případě už něco znamenalo. Drzostí a příšerností se brodil většinu svého profesního života a v téhle zatuchlé a nemocemi prolezlé literární bažině občas nacházel květiny nepopsatelné krásy; byl si jist, že tato k nim patří. Povídka byla krutá a perverzní a musel ji mít. Přelistoval na začátek a znovu se do ní začetl.

Bylo to o dívce jménem Cate – na začátku příběhu sedmnáctileté, sebezpytující dívce –, kterou jednoho dne odtáhne do svého auta obr se zažloutlýma očima a s rovnátky na zubech. Sváže jí ruce za zády a hodí ji na podlahu pod zadní sedadlo svého kombíku…, kde Cate objeví kluka asi ve svém věku; nejprve ho pokládá za mrtvého, je totiž příšerně znetvořený. Oči má ukryté za dvěma kulatými žlutými knoflíky se smajlíky. Ty má přišpendlené přímo k víčkům, která má sešitá k sobě ocelovým drátem protaženým přes bulvy.

Když se auto rozjede, kluk se probere. Sáhne jí na bok a Cate začne leknutím vřískat. Šmátrá jí rukou po těle, až jí nakonec ohmatá obličej. Zašeptá, že se jmenuje Jim a že s obrem jezdí už celý týden, od chvíle, co mu zabil rodiče.

„Udělal mi do očí díry a řekl mi, že ze mě pak utekla duše. Řekl, že to udělalo krásný zvuk, jako když zafoukáte na prázdnou láhev od coly. Pak mi dal na oči tohle, aby mi z těla nemohl utéct život.“ Během těchto slov si sáhne na knoflíky se smajlíky. „Chce zjistit, jak dlouho bez duše přežiju.“

Obr je odveze do opuštěného kempu v blízkém národním parku, kde nutí Cate a Jima, aby se spolu mazlili. Když má pocit, že Cate nedokáže Jima políbit s dostatečně přesvědčivou vášní, pořeže ji v obličeji a vyřízne jí jazyk. V nastalém chaosu – Jim vyděšeně ječí a začne se poslepu potácet kolem, všude je krev – se Cate podaří uprchnout do lesa. Tři hodiny nato se nepříčetná a celá od krve dobelhá k dálnici.

Její únosce není nikdy dopaden. Odjede i s Jimem z národního parku a slehne se po nich zem. Vyšetřovatelé nejsou schopni o těch dvou zjistit žádnou použitelnou skutečnost. Nevědí, kdo je Jim a kde se vzal, a o obrovi toho vědí ještě méně.

Dva týdny po propuštění z nemocnice dorazí poštou jediná stopa. Cate dostane obálku, v níž jsou dva knoflíky se smajlíky – ocelové špendlíky jsou pokryté zaschlou krví – a polaroidový snímek jednoho mostu v Kentucky. Dalšího dne tam potápěč najde na dně řeky chlapce, který je v příšerném stadiu rozkladu a jeho prázdnými očními důlky se prohánějí ryby.

Cate, která bývala dřív hezká a oblíbená, se mezi svými známými stává předmětem lítosti a hrůzy. Chápe, jaké pocity v ostatních vyvolává. Sama se na sebe nedokáže podívat do zrcadla. Nějakou dobu chodí do speciální školy a naučí se znakovou řeč, ale nezůstane tam dlouho. Ostatní mrzáci – hluchý, chromý a znetvořený – ji znechucují tím, jak se stále dožadují pomoci.

Cate se bez valného úspěchu snaží vrátit do normálního života. Nemá žádné dobré kamarády, neumí vykonávat žádnou kvalifikovanou práci a nedělá si iluze o tom, jak vypadá, a je si vědoma toho, že nemůže mluvit. V jedné obzvláště bolestné scéně se Cate propije ke kuráži a zkusí flirtovat s jedním člověkem na baru, což vede pouze k tomu, že se nechá jím a jeho kamarády zesměšnit.

Ve spánku ji pravidelně trápí noční můry, v nichž znovu prožívá nepravděpodobné a strašlivé variace svého únosu. V některých není Jim spřátelenou obětí, ale spolupachatelem a s chutí ji znásilní. Knoflíky, které má přišity k očím, jsou jako dvě zrcátka, ve kterých vidí svůj vlastní pokroucený křičící obličej; v souladu s dokonalou snovou logikou byl už rozsekán do groteskní masky. Sem tam ji takové sny vzruší. Její terapeut jí řekne, že je to normální. K terapeutovi pak přestane chodit, když si všimne, že si do bločku načmáral její odpornou karikaturu.

Cate vyzkouší různé věci na spaní: gin, prášky proti bolesti, heroin. Potřebuje peníze na drogy a vydá se je hledat do otcova nočního stolku. Ten ji chytí a vyžene. Onoho večera jí zavolá matka a řekne jí, že je táta v nemocnici – utrpěl menší mozkovou příchodu –, a prosí ji, aby za ním nechodila na návštěvu. V domě s pečovatelskou službou pro zdravotně postižené děti, kde Cate brigádničí, vypíchne jeden chlapec druhému tužkou oko. Nehoda zjevně není chybou Cate, ale v nastalé situaci se veřejnost dozví o jejích nejrůznějších závislostech. Přijde o práci, a přestože s drogami poté skoncuje, skončí jako téměř nezaměstnatelná.

Pak, jednoho chladného podzimního dne, vyjde z místní samoobsluhy a projde kolem policejního auta, které je zaparkované za obchodem. Má zvednutou kapotu. Policista v zrcadlových slunečních brýlích zkoumá přehřátý chladič. Cate se mimoděk podívá na zadní sedadlo – a tam, s rukama spoutanýma za zády, sedí její obr, o deset let starší a o dvacet kilo těžší.

S vypětím všech sil se dokáže ubránit panice. Přijde k policajtovi, který se lopotí pod kapotou a napíše mu lístek s otázkou, jestli ví, koho má na zadním sedadle.

Dozví se, že je to chlap, kterého zatkli v železářství na Pleasant Street, kde se snažil ukrást lovecký nůž a roli pevné lepicí pásky.

Cate to železářství zná. Je hned za rohem domu, kde bydlí. Než se jí stihnou podlomit kolena, policista ji chytí za ruku.

Začíná zběsile psát další lístky, snaží se vysvětlit, co jí obr provedl, když jí bylo sedmnáct. Pero nestačí zachytit tok jejích myšlenek a vzkazy, které píše, nedávají vůbec žádný smysl, dokonce ani jí samotné. Ale policajtovi podstata věci dojde. Odvede ji k sedadlu spolujezdce a otevře dveře. Myšlenka, že by měla usednout do stejného auta se svým únoscem ji ochromí strachem – začne se nekontrolovaně třást –, policista jí ale připomene, že je obr vzadu spoutaný a nemůže jí ublížit a že je důležité, aby s nimi odjela na služebnu.

Nakonec se do auta posadí. U nohou jí leží kabát. Policista jí řekne, že je jeho a ať si ho obleče, aby jí bylo teplo a tolik se netřásla. Pohlédne na něj, chce napsat do bločku poděkování – a pak se zarazí a nedokáže psát. Při pohledu na vlastní obličej, který se zrcadlí v jeho brýlích, jí ztuhne krev v žilách.

Policista zabouchne dveře a odejde zavřít kapotu. Cate ztuhlými prsty sáhne po kabátě. Na něm, připíchnuté zepředu na prsou, visí dva knoflíky se smajlíky. Zašmátrá po klice, ale dveře jsou zamčené. Okénko nejde srolovat. Kapota se s prásknutím zavře. Muž se slunečními brýlemi, který není žádný policajt, se na ni ohyzdně zazubí. Knoflíček odejde kolem sedadla řidiče dozadu a pustí obra ven. Člověk koneckonců potřebuje k řízení auta oči.

V hustém lese se dá snadno ztratit a člověk pak bloudí v kruhu. A Cate si poprvé uvědomí, že přesně to se jí stalo. Knoflíčkovi a obrovi kdysi utekla do lesa, ale z něj už nevyšla – ne úplně – od té doby se potácela tmou a křovím, a velkým, nesmyslným obloukem se k nim zase vrátila. Nakonec dospěla tam, kam měla odjakživa namířeno, a tahle myšlenka, spíš než aby naháněla hrůzu, ji překvapivě ukonejší. Zdá se jí, že k nim patří, a cítí v tom jakousi úlevu, že někoho má. Cate se uvelebí v sedadle a bezmyšlenkovitě si zapne Knoflíčkův kabát, aby jí nebylo zima.

Eddieho Carrolla nepřekvapilo, že Noonana za otištění „Knoflíčka“ vyhnali. Povídka byla postavena na obrázcích degradace ženy a hrdinka byla vyobrazena jako příliš ochotný komplic svého vlastního emočního, sexuálního a duchovního týrání. To bylo zlé... Úplně stejné povídky pro žurnály ne nepodobné Severní literární revui ale psávala i Joyce Carol Oatesová a získávala za ně ocenění. Skutečně neodpustitelným literárním prohřeškem byl ten šokující závěr.

Carroll ho už dopředu čekal – po přečtení skoro deseti tisíc hororových a nadpřirozených povídek si na něj jen tak někdo nepřišel – , ale stejně si jej vychutnal. Mezi literárními znalci byl však překvapivý závěr (bez ohledu na to, jak dobře byl proveden) známkou dětinské komerční beletrie a pokleslosti. Čtenáři Severní literární revue byli, jak si představoval, akademici středního věku, lidé, kteří přednášeli o románech jako Grendel a autorech jako Ezra Pound a kteří ve svých srdceryvných snech doufali, že se jim jednou podaří prodat nějakou báseň do The New Yorkeru. Narazit v povídce na šokující závěr pro ně bylo podobné jako slyšet baletku, jak si během předvádění Labutího jezera nahlas uprdne – faux pas tak strašné, že je to až legrační. Profesor Harold Noonan tedy buď v akademickém skleníku nestrávil dostatečně dlouhou dobu, anebo podvědomě doufal, že mu někdo dá padáka.

Třebaže měl závěr blíž k béčkové produkci než k uměleckému dílu, Carroll na nic podobného v žádném z hororových časopisů nenarazil, přinejmenším ne v poslední době. Byla to, při pětadvaceti stránkách, téměř kompletně naturalistická povídka o ženě, která je po troškách ničena stálým náporem pocitu viny přeživšího. Pojednávala o krachu rodinných vztahů, mizerné práci, boji o živobytí. Carroll už zapomněl, jaké to je, narazit v povídce na chléb každodenního života. Většina hororové beletrie se neobtěžovala s ničím krom nedodělané krvavé flákoty.

Přistihl se, že chodí po pracovně s rozevřeným „Knoflíčkem“ v ruce a nedokáže si při tom vzrušení ani sednout. Zahlédl svůj odraz v okně za pohovkou a zjistil, že se skoro až nemravně kření, asi jako kdyby slyšel obzvlášť vydařený sprostý vtip.

Carrollovi bylo jedenáct, když v kině Oregon viděl Strašení. Šel na ně s bratranci, ale když zhasla světla, jeho společníky pohltila tma a Carroll se ocitl v podstatě sám, pevně zavřený ve svém vlastním stínovém kabinetu. Chvílemi musel napřít celou svou vůli, aby si nezakryl oči, ale v jeho nitru to vířilo rozkošným, nervózně napjatým vzrušením. Když se světla nakonec zase rozsvítila, brněla ho nervová zakončení, jako kdyby si sáhl na měděný drát, který je pod proudem. Byl to pocit, na němž si vypěstoval závislost.

Později, když se z něho stal profesionál a byla to jeho práce, se tyto pocity utlumily – ne úplně, ale prožíval je z dálky, spíše jako vzpomínku na emoce než emoce samotné. A nedávno vyprchaly i vzpomínky a na jejich místo nastoupila ubíjející amnézie, otupělý nezájem. To když se podíval na stohy časopisů na kancelářském stolku. Ačkoli to vlastně není přesné – zmocňovala se ho při tom hrůza, jen to byl špatný druh hrůzy.

Ale tím, co nyní zažil, co v něm spustilo přímo „Knoflíčkovo“ řádění..., se všechno zase srovnalo. Rozezvučelo to v něm jeho vnitřní zvon a nechalo ho znít. Nedokázal se uklidnit, na bujarost už nebyl zvyklý. Zkoušel si vzpomenout, kdy naposledy, pokud vůbec kdy, otiskl povídku, která by se mu líbila tolik jako „Knoflíček“. Přistoupil k polici a vytáhl z ní první vydání Nejlepších nových hororů (které bylo vůbec nejlepší), zvědavý na to, co ho tehdy tolik bavilo. Ale když hledal obsah, rozevřel knihu na stránce s věnováním své tehdejší ženě Elizabeth. „Která mi pomáhá najít cestu ve tmě,“ napsal tehdy v bláznivém návalu citů. Dnes mu ten pohled nahnal husí kůži.

Elizabeth ho opustila, když přišel na to, že už přes rok spí s jejich investičním poradcem. Odjela bydlet k matce a Tracy si vzala s sebou.

„Svým způsobem jsem skoro ráda, že jsi nás přistihl,“ řekla mu po telefonu pár týdnů nato, co utekla z jeho života. „Aspoň to už máme za sebou.“

„Ten románek?“ zeptal se v naději, že mu chce oznámit, že už ho ukončila.

„Ne,“ řekla Lizzie. „Myslím všechny ty tvý hororový sračky a všechny ty lidi, co za tebou pořád lezou, ty lidi z hororu. Ty upocený prasátka, co si ho honí nad mrtvolama. To je na tom to nejlepší. Myslím, že už si Tracy snad konečně může užít normálního dětství. Myslím, že teď konečně začnu žít mezi zdravýma, obyčejnýma dospělýma lidma.“

Jako by nestačilo, že ho podváděla. Ale že mu takhle vmetla do tváře Tracy, z toho nemohl vzteky popadnout dech, ještě po takové době. Knihu hodil zpátky na poličku a odšoural se do kuchyně na oběd, jeho neklidné vzrušení bylo konečně uhašeno. Stejně se chtěl vší té zbytečné rušivé energie nějak zbavit. Stará dobrá Lizzie – pořád mu dokáže pomáhat, dokonce i ze stokilometrové dálky a z postele jiného chlapa.

Toho odpoledne poslal Haroldu Noonanovi e-mail a řekl si o kontakt na Kilruea. Noonan mu odpověděl ani ne za hodinu a byl velmi potěšen, že chce Carroll „Knoflíčka“ zařadit do Nejlepších nových hororů. Že prý na Petera Kilruea nemá e-mailovou adresu, ale má adresu tradičnějšího rázu a telefonní číslo.

Carroll poslal dopis, ale ten mu přišel zpátky s razítkem VRÁTIT ODESILATELI, a když zavolal na telefonní číslo, ozvala se mu zpráva, že: Toto telefonní číslo bylo zrušeno. Carroll zavolal Haroldu Noonanovi na Katahdinskou univerzitu.

„Nemůžu říct, že by to pro mě byl šok,“ řekl Noonan překotným a tichým, plaše se zadrhávajícím hlasem. „Měl jsem z něj dojem, že je něco jako nádeník. Myslím, že si na živobytí vydělává po brigádách. Možná by bylo nejlepší zavolat Mortonu Boydovi z oddělení údržby. Myslím, že by tam o něm mohli mít záznam.“

„Kdy jste ho naposledy viděl?“

„Narazil jsem na něj minulý březen. Šel jsem za ním do bytu hned poté, co šel ‚Knoflíček‘ do tisku, když naplno zuřil ten poprask. Lidé říkali, že jeho povídka je misogynním nenávistným pamfletem a že prý bychom měli vydat omluvu, a takové nesmysly. Chtěl jsem mu dát vědět, co se děje.

Myslím, že jsem doufal, že bude chtít nějak vrátit úder, napsat obhajobu své povídky pro studentský časopis nebo něco takového..., ale to on nechtěl. Řekl, že by to bylo slabošské. Vlastně to byla zvláštní návštěva. Je to zvláštní chlápek. Není to jenom jeho povídkami, je to v něm.“

„Co tím chcete říct?“

Noonan se zasmál. „Nejsem si jistý. Co chci říct? Znáte to, když máte horečku, podíváte se na něco úplně normálního – jako je lampa na stole – a připadne vám něčím nepřirozená? Jako kdyby se roztékala nebo chtěla někam odpochodovat? Setkání s Peterem Kilruem jsou trochu podobná. Nevím proč. Možná proto, že je tak zapálený do všech těch nepříjemných věcí.“

Carroll s autorem povídky ještě ani nebyl v kontaktu a už se mu líbil. „Jakých věcí?“

„Když jsem za ním zašel, otevřel mi dveře jeho starší bratr. Napůl nahý. Myslím, že u něj bydlel. A tenhle chlap byl – nechci být necitlivý, ale řekl bych – až znepokojivě tlustý. A potetovaný. Zneklidňujícím způsobem potetovaný. Na břiše měl větrný mlýn, ze kterého visely shnilé mrtvoly. Na zádech měl embryo se… se začmáranýma očima. A drželo v ruce skalpel. A mělo tesáky.“

Carroll se zasmál, i když si nebyl jist, jestli to bylo vtipné.

Noonan pokračoval: „Ale je to dobrý chlap. Neuvěřitelně kamarádský. Zavedl mě dovnitř, dal mi plechovku limonády, seděli jsme společně na pohovce u televize. A – to je velmi legrační – během toho, co jsme mluvili a říkal jsem jim o tom protestu, si ten starší bratr sedl na podlahu a Peter mu vlastnoručně udělal piercing.“

„Co že udělal?“

„Ó, bože, ano. Přímo uprostřed rozhovoru propálil horkou jehlou díru do vršku bratrova ušního boltce. Krve jak z vola. Když ten tlustý vstal, vypadal, jako kdyby ho střelili do spánku. Z hlavy mu tekla krev. Bylo to jako na konci Carrie, jako by se v ní zrovna vykoupal, a pak se ten chlap zničehonic zeptal, jestli mi má donést další colu.“

Tentokrát se zasmáli společně a poté mezi nimi na chvíli zavládlo přátelské ticho.

„A také se dívali na něco o Jonestownu,“ řekl náhle Noonan. Vlastně to vyhrkl.

„Hm?“

„V televizi. S vypnutým zvukem. Když jsme mluvili a Peter dělal bratrovi ty díry. Svým způsobem to tam přesně pasovalo, byl to ten poslední divný detail, kvůli kterému se to všechno zdálo tak naprosto nepřirozené. Byly to záběry po masové sebevraždě ve Francouzské Guayaně. Potom, co vypili tu limonádu s kyanidem. Ulice plné mrtvol a všichni ti ptáci, víte... ti ptáci, co do nich klovali.“ Noonan ztěžka polkl. „Myslím, že to byla smyčka, protože se zdálo, že se na ty samé záběry dívají víc než jednou. Koukali se jako... jako v transu.“

Další chvíle ticha. Přinejmenším pro Noonana se zdála být nepříjemná. Čerpání inspirace, pomyslel si Carroll – a v duchu to částečně schvaloval.

„Nemyslíte si, že je to pozoruhodný kousek americké beletrie?“ zeptal se Noonan.

„To si myslím.“

„Nevím, co by řekl na to, že se dostane do vaší sbírky, ale jestli mám mluvit za sebe, jsem z toho nadšený. Doufám, že se ho teď kvůli mně nebudete bát.“

Carroll se usmál. „Já se hned tak něčeho nebojím.“

Boyd z oddělení údržby také nevěděl, kde ho najít. „Řekl mi, že jeho brácha dělá u veřejných staveb v Poughkeepsie. Buď v Poughkeepsie nebo v Newburghu. Chtěl se k němu přidat. Na těchhle obecních flecích se berou slušný peníze a nejlepší na tom je, že když vás vezmou, nemůžou vás vyhodit, i když jste třeba vraždící maniak.“

Zmínka o Poughkeepsie probudila Carrollův zájem. Koncem měsíce se tam konal malý sjezd fanoušků fantasy – Temný Zázra-con nebo Temný Noční-con nebo něco takového. Temný Honibr-con. Zvali ho, aby přijel, ale jejich dopisy ignoroval. Na malé cony už se dávno neobtěžoval jezdit, a kromě toho měl tenhle to nejhorší možné načasování, konal se totiž těsně před redakční uzávěrkou.

Každoročně ale jezdil na World Fantasy Awards a Camp NeCon a pár dalších zajímavějších setkání. Sjezdy byly poslední součástí jeho práce, která se mu ještě nezačala úplně hnusit. Měl tam kamarády, a kromě toho měla část jeho osobnosti pořád ještě ráda některé věci. A vzpomínky, které ty věci někdy rozvířily.

Tak jako jednou, když narazil na knihkupce, co nabízel první vydání knihy Miluji jarní Galesburg. Galesburg léta neviděl, ani si na něj do té chvíle nevzpomněl, ale když stál a listoval jeho zahnědlými a zvetšelými stránkami, které rajsky voněly prachem a podkrovím, zatočila se mu z té záplavy vzpomínek hlava. Četl ho ve třinácti letech a dva týdny z něj byl celý pryč. Vždycky vylezl z okna své podkrovní ložnice na střechu a četl si; bylo to jediné místo, kam mohl utéct před rámusem rodičovských hádek. Vzpomněl si na smirkový povrch střešních šindelů, které pod náporem slunce voněly gumou, na vzdálené vrčení sekačky a nejvíc ze všeho na svůj blažený obdiv, když četl neuvěřitelný Desetník s Woodrowem Wilsonem od Jacka Finneyho.

Carroll zavolal do veřejných staveb v Poughkeepsie, kde ho přepojili na personální.

„Kilrue? Arnold Kilrue? Před šesti měsíci dostal padáka,“ řekl člověk s tenkým a sípavým hlasem. „Víte, jak je těžký nechat se vyhodit z obecního zaměstnání? První člověk, kterýho jsem za dlouhý léta propustil. Lhal o svým trestním rejstříku.“

„Ne, ne Arnold Kilrue. Peter. Arnold je nejspíš jeho bratr. Nemá nadváhu a spoustu tetování?“

„Vůbec ne. Hubenej. Šlachovitej. Má jen jednu ruku. Druhou mu, co mi řekl, sežral kombajn.“

„Aha,“ řekl Carroll a napadlo ho, že to stejně vypadá na nějakého z příbuzných Petera Kilruea. „Jaký měl záznam?“

„Porušil soudní zákaz kontaktu.“

„Aha,“ řekl Carroll. „Manželka?“ Sympatizoval s muži, které šikanovali právníci jejich manželek.

„Kulový,“ odpověděl chlap z personálního. „Vlastní matka. To je síla, co?“

„Nevíte, jestli není příbuzný s Peterem Kilruem a jak ho zkontaktovat?“

„Hochu, nejsem jeho sekretářka. Je to všechno?“

Bylo to všechno.

Zkoušel se doptat, začal obvolávat všechny jménem Kilrue v okolí Poughkeepsie, ale nikdo, s kým mluvil, se nepřihlásil k tomu, že Petera zná, a tak to nakonec vzdal. Carroll si ve vzteku začal uklízet pracovnu, cpal papíry do koše, aniž se na ně podíval, a sbíral štosy knih a házel je z jednoho místa na druhé. Došly mu nápady i trpělivost.

Pozdě odpoledne se svalil na pohovku, aby si utřídil myšlenky, a propadl se do vzteklého snu. I ve snu byl naštvaný, honil kluka, který mu ukradl klíče od auta. Byli v prázdném kině, kluk byl černobílý a blikal jako duch nebo postava ze starého filmu a ohromně se tím bavil, cinkal klíči ve vzduchu a hystericky se smál. Carroll se se škubnutím probudil, cítil se jako při horečce a v hlavě měl jedno slovo: Poughkeepsie.

Peter Kilrue bydlí někde v okolí a v sobotu bude na Temném BudouConu v Poughkeepsie, nebude si moci nechat takovou událost ujít. Někdo ho tam bude znát. Někdo mu ho pomůže najít. Carrollovi stačí tam zajet a potkají se.

Nehodlal tam přespávat – byly to čtyři hodiny cesty autem, takže mohl vyjet ráno a pozdě večer se vrátit. Kolem šesté ráno už se hnal stotřicítkou levým pruhem dálnice I-90. Za ním vycházelo slunce a zpětné zrcátko se plnilo jeho oslepujícím světlem. Líbilo se mu mačkat pedál až na podlahu, cítit, jak auto uhání na západ a pronásleduje dlouhou čáru svého vlastního stínu. Pak ho napadlo, že by vedle něho měla sedět i jeho holčička, a tak ubral nohu z plynu a vzrušení z jízdy rázem vyprchalo.

Tracy sjezdy milovala, ostatně líbily by se každému dítěti. Nabízely podívanou na dospělé, jak ze sebe dělají šašky, převlékají se za Freddyho nebo Elvíru. A které dítě by odolalo neodmyslitelnému tržišti, tomu velkému bludišti stolů a strašidelných exponátů, kde se snadno ztratíte. Na místě, kde si dítě může za dolar koupit useknutou gumovou ruku. Tracy jednou na World Fantasy Convention ve Washingtonu, D.C., strávila hodinu hraním pinballu s Neilem Gaimanem. Dodnes si píšou.

Když našel Kulturní centrum Mid-Hudson a dostal se dovnitř, bylo právě poledne. Tržiště bylo nacpáno do koncertního sálu, parket byl přeplněný k prasknutí a od betonových stěn se odrážel smích a stálý monotónní hřmot překřikujících se lidí. Nedal sice nikomu vědět, že přijede, ale bylo to jedno, jedna z organizátorek, oplácaná paní s kudrnatými zrzavými vlasy v proužkovaném fraku, si ho stejně našla.

„Vůbec jsem netušila…“ řekla. A: „Neozval jste se nám!“ A: „Můžu vám donést něco k pití?“

Pak měl v ruce rum s colou a kolem sebe hlouček zvědavců, klábosili o filmech a spisovatelích a Nejlepších nových hororech a říkal si, proč vlastně vůbec uvažoval o tom, že by nepřijel. „V programu na 13:30 nám chybí jeden přednášející, má se mluvit o současné situaci na poli hororových povídek a nebylo by skvělé, kdybyste...?“ Odpověděl, že bylo.

Zavedli ho do zasedací místnosti, kde stály řady skládacích židlí a před nimi dlouhý stůl se džbánem ledové vody. Posadil se k němu i se zbytkem odborníků: nějakým učitelem, co napsal knihu o Poeovi, redaktorem on-line hororového magazínu, místním autorem fantasy knih pro děti. Zrzka je představila zhruba dvěma tuctům lidí, kteří se shromáždili uvnitř, a pak měl každý u stolu možnost přednést na úvod pár poznámek. Carroll mluvil jako poslední.

Nejprve řekl, že je každý fiktivní svět výplodem fantazie, a kdykoli autoři do svých povídek uvedou hrozbu nebo konflikt, vytvářejí tím předpoklad pro horor. Řekl, že ho hororová beletrie fascinuje, protože přebírá ty nejzákladnější prvky literatury a natahuje je do extrémů. Veškerá beletrie je postavena na uvěřitelnosti, což dělá beletrii platnějším a upřímnějším odvětvím, než je realismus.

Řekl, že většina hororu a fantasy je příšerná: že jsou to vyčerpané, kreativně zkrachovalé imitace něčeho, co už samo o sobě stálo za hovno. Řekl, že někdy celé měsíce nenarazil na jediný neotřelý nápad, jedinou zapamatovatelnou postavu, jedinou výraznou větu.

Řekl jim, že to nikdy nebylo o moc jiné. Pravděpodobně to platí o jakémkoli snažení – uměleckém nebo jiném –, že je potřeba spousty lidí, kteří tvoří spoustu špatné práce, aby vzniklo byť jen pár dobrých věcí. Jen ať se s tím popere každý, kdo chce, pokazí to, poučí se z vlastních chyb, zkusí to znovu. A pokaždé se v hlušině najde pár klenotů. Mluvil o Cliveu Barkerovi a Kelly Linkové a Stephenu Gallagherovi a Peteru Kilrueovi, pověděl jim o „Knoflíčkovi“. Za sebe řekl, že se nic nevyrovná objevu něčeho vzrušujícího a originálního, že ten šťastný strašlivý šok bude vždycky zbožňovat. Když to říkal, uvědomil si, že je to pravda. Pak skončil a pár lidí v zadní řadě začalo tleskat, aplaus se začal šířit dopředu jako kolo na hladině rybníka, a když se rozlinul po celé místnosti, začali lidé vstávat.

Když po diskusi vstal od stolu a šel si s pár lidmi potřást rukou, potil se. Sundal si brýle, aby si rukávem otřel obličej, a než si je stihl nasadit, držel se za ruku s nějakou hubenou, drobounkou osobou. Poté, co si urovnal brýle na nose, zjistil, že si třese rukou s někým, koho nevidí zrovna rád, s maličkým človíčkem s pusou plnou křivých zubů, zahnědlých od cigaret, a s knírkem tak malým a upraveným, že vypadal jako nakreslený tužkou.

Jmenoval se Matthew Graham a byl redaktorem ohavného hororového časopisu zvaného Shnilé fantazie. Carroll kdysi zaslechl, že Grahama zatkli za sexuální obtěžování nezletilé nevlastní dcery, ačkoli se případ samotný nikdy nedostal k soudu. Snažil se nesoudit podle toho autory, jejichž povídky Graham otiskoval, ale stejně ve Shnilých fantaziích nikdy nenašel nic ani zdaleka hodného otištění v Nejlepších nových hororech. Povídky o zfetovaných funebrácích znásilňujících mrtvoly, imbecilních buranech, kteří rodí na latrínách umístěných na indiánských pohřebištích hovnodémony, díla provrtaná pravopisnými chybami a tragickými zločiny proti gramatice.

„No není ten Peter Kilrue talent?“ zeptal se Graham. „Otiskl jsem jeho první povídku. Cožpak jste ji nečetl? Posílal jsem vám výtisk, drahý příteli.“

„Musel jsem ji přehlédnout,“ řekl Carroll. Na Shnilé fantazie se neobtěžoval podívat už víc než rok, ačkoli nedávno jedno vydání použil jako podestýlku pro kočku.

„Líbil by se vám,“ řekl Graham a mezi rty se mu zaleskly zuby. „Je jedním z nás.“

Carroll si dával pozor, aby se viditelně nezachvěl. „Mluvil jste s ním?“

„Jestli jsem s ním mluvil? Dávali jsme si u oběda panáky. Dopoledne tu byl. Těsně jste se s ním minul.“ Graham se zeširoka usmál. Páchlo mu z úst. „Jestli chcete, můžu vám říct, kde bydlí. Není to daleko, víte?“

Při spěšném pozdním obědě si přečetl první povídku Petera Kilruea ve výtisku Shnilých fantazií, se kterým se Matthew Graham ochotně vytasil. Nesla název „Prasátka“ a byla o citově narušené ženě, která porodí vrh selátek. Selata se naučí mluvit, chodit na zadních a oblékat se jako prasata z Farmy zvířat. Na konci povídky se v nich ale probudí zvířecí pudy a rozsekají svými kly vlastní matku na cáry. Jak se povídka chýlí k závěru, ocitají se v boji na život a na smrt o to, kdo bude moci sníst nejchutnější části jejího těla.

Byla to sžíravá, zlostná povídka, a i když byla tím zdaleka nejlepším, co kdy ve Shnilých fantaziích vyšlo – napsaná s péčí a psychologickým realismem –, Carrollovi se moc nelíbila. V jedné pasáži, kde se všechna prasátka perou o to, kdo bude moci sát z matčiných prsou, vyznívala jako nezvykle odporné a groteskní pornografické dílko.

Matthew Graham mezi zadní stránky časopisu vsunul složený list papíru, na který nakreslil hrubou mapku cesty ke Kilrueovu domu, třicet kilometrů severně od Poughkeepsie, v městečku zvaném Piecliff. Carroll to měl po cestě domů po vyhlídkové dálnici Taconic, která ho přirozeně dovede zpět na I-90. Telefonní číslo neexistovalo. Graham poznamenal, že má Kilrue finanční problémy a že ho telefonní společnost odpojila.

Ve chvíli, kdy Carroll najížděl na Taconic, se už stmívalo, pod košaté duby a vysoké jedle hustě lemující silnici se začalo vkrádat šero. Zdálo se, že je na dálnici, která se vinula výš a dál do kopců a lesů, úplně sám. Občas zahlédl ve světlech reflektorů rodinky srnek. Zvířata stála po okrajích silnice, oči jim ve tmě růžově svítily a se směsicí strachu a zvědavosti pozorovala projíždějící auto.

Piecliff byl maličký. Řada obchodů, kostel, hřbitov, benzinka, jedno blikající žluté světlo. Hned je nechal za sebou a jel po úzké státní dálnici napříč borovými lesy. Tou dobou už byla noc a ochladilo se tak, že musel zapnout topení. Odbočil na Tarheel Road a jeho civic se musel popasovat s řadou serpentin do tak prudkého kopce, aź motor námahou zanaříkal. Na okamžik zavřel oči a málem přehlédl zatáčku. Musel strhnout volant, aby neprojel křovím a neposlal auto dolů z kopce.

O kilometr dál se asfalt změnil ve štěrk, a tak se šoural dál tmou, od pneumatik se zvedal světélkující oblak křídového prachu. V reflektorech se objevil tlusťoch ve světle oranžové pletené čepici, zrovna vybíral poštovní schránku. Na boku schránky svítila nalepovací reflexní fólií písmena K R E V. Carroll zpomalil.

Tlusťoch zvedl ruku, aby si chránil oči před světlem, a civěl na Carrollovo auto. Pak se usmál a pokynul hlavou směrem k domu gestem, které říkalo, „pojeďte za mnou“, jako kdyby byl Carroll očekávaným hostem. Pustil se po příjezdové cestě a Carroll se pomalu šinul za ním. Nad úzkou prašnou cestou se skláněly bolehlavy. Větvičky tloukly do předního skla a otíraly se o boky jeho civicu.

Cestička nakonec vyústila na prašný dvorek před velkým žlutým domem s věžičkou a prohýbající se verandou, která obepínala dvě stěny domu. Přes jedno rozbité okno byl natlučen kus překližky. Ve vysoké trávě se povalovala záchodová mísa. Carroll cítil, jak se mu začínají ježit chlupy na předloktích. Cesty končí setkáním milenců, pomyslel si a zasmál se své vlastní neklidné představivosti. Zaparkoval vedle starobylého traktoru, jehož otevřenou kapotou prorůstaly plané stonky indiánské kukuřice.

Klíče od auta zasunul do kapsy kabátu, vylezl ven a pustil se směrem k verandě, na níž čekal tlusťoch. Prošel kolem garáže, ve které se svítilo. Křídlové dveře byly zavřené, zevnitř ale slyšel jekot pásové pily. Podíval se nahoru na dům a uviděl černou, zezadu osvětlenou postavu, která se z jednoho z oken ve druhém patře dívala dolů na něj.

Eddie Carroll řekl, že hledá Petera Kilruea. Tlusťoch pokynul hlavou směrem ke dveřím stejným gestem, kterým Carrollovi ukázal na příjezdovou cestu. Pak se otočil a pustil ho dovnitř.

Hala byla potemnělá, stěny pokryté rámy obrazů visících nakřivo. Do druhého patra vedlo úzké schodiště. Ve vzduchu visel vlhký, divně mužský pach... jako pot, ale také jako těsto na palačinky. Carroll ho okamžitě identifikoval, ale okamžitě se rozhodl, že bude dělat, jako by si ničeho nevšiml.

„Tady v hale je hromada bordelu,“ řekl tlusťoch. „Pučte, pověsím vám kabát. Mohl byste o něj přijít.“ Hlas měl radostný a pisklavý. Když mu Carroll podával kabát, tlusťoch se otočil a zařval nahoru: „Pete! Někdo tu je!“ Ta náhlá změna mezi konverzačním hlasem a zuřivým řevem způsobila Carrollovi nepříjemný úlek.

Nad nimi zaskřípala prkenná podlaha a pak se nad schody objevil hubený člověk v manšestrovém saku a brýlích se čtverhrannými černými plastovými obroučkami.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Jmenuji se Edward Carroll. Rediguji sérii knih Nejlepší nové horory Ameriky.“ Pokoušel se v jeho tváři vypozorovat nějakou reakci, ale Kilrue zůstal netečný. „Četl jsem jednu z vašich povídek, „Knoflíčka“, v Severní revue a docela se mi líbil. Doufal jsem, že ho použiji ve sbírce pro letošní rok.“ Odmlčel se a pak dodal: „Dalo mi celkem práci vás zkontaktovat.“

„Pojďte nahoru,“ řekl Kilrue a poodstoupil od schodů.

Carroll se vydal vzhůru po schodech. Dole se tlustý bratr loudal napříč halou, Carrollův kabát v jedné ruce, rodinnou poštu Kilrueových v druhé. Pak se náhle zastavil, vzhlédl nahoru do schodů a zamával obálkou.

„Hej, Pete! Přišla mámina podpora!“ Hlas mu přeskakoval radostí.

V okamžiku, kdy Carroll dosáhl vrcholu schodiště, odcházel už Peter Kilrue k otevřeným dveřím na konci chodby. Ta se sama o sobě zdála jaksi křivá. Podlaha mu připadala nakloněná, dokonce tak, že se Carroll jednou musel dotknout stěny, aby neztratil rovnováhu. V podlaze chyběla prkna. Nad schodištěm se vznášel křišťálový lustr ověšený žmolky prachu a pavučinami. V jakési ozvěně zapadlého místa Carrollovy mysli hrál hrbáč na zvonkohru úvodní takty Addamsovy rodiny.

Kilrue přebýval v malé ložnici umístěné pod šikmou střechou. U jedné zdi stál karetní stolek s oprýskanou dřevěnou deskou a na něm bzučel psací stroj Selectric se vsunutým listem papíru.

„Pracoval jste?“ zeptal se Carroll.

„Nemůžu přestat,“ řekl Kilrue.

„To je dobře.“

Kilrue se posadil. Carroll vkročil do dveří. Nemohl jít nikam dál bez toho, aniž by se sehnul. Peter Kilrue měl podivně bezbarvé oči, lemované červenými, jakoby něčím podrážděnými očními víčky; prohlížel si Carrolla bez jediného mrknutí.

Carroll mu řekl o sbírce. Prozradil, že mu může zaplatit dvě stě dolarů plus procentní podíl z autorských poplatků. Kilrue přikývl, zdálo se, že není ani překvapený, ani zvědavý na podrobnosti. Měl dýchavičný, holčičí hlásek. Řekl, že děkuje.

„Co říkáte na můj závěr?“ zeptal se zčistajasna Kilrue.

„Knoflíčka? Líbil se mi. Kdyby ne, nechtěl bych ho otisknout.“

„Na Katahdinské univerzitě ho strašně pohaněli. Všechny ty studentky, co mají plisované sukýnky a bohaté tatínky. Ty pohaněly hodně věcí z té povídky, ale hlavně ten můj závěr.“

Carroll přikývl. „Protože ho nečekaly. Nejspíš některými z nich ošklivě otřásl. Šokující konec není u populární literatury v módě.“

Kilrue řekl: „Nejdřív jsem to napsal tak, že ji obr škrtí, a když upadá do bezvědomí, cítí, jak jí ten druhý pomocí knoflíků sešívá kundu. Ale neměl jsem dost odvahy a vyhodil jsem to. Řekl jsem si, že by to Noonan v téhle podobě neotiskl.“

„V hororu často dává povídce největší sílu právě to, co vynecháte,“ řekl Carroll, snad jen proto, aby něco řekl. Cítil, jak mu na čele vyvstává studený pot. „Půjdu si do auta pro smlouvu.“ Ani tentokrát si nebyl jistý, proč to řekl. Smlouvu měl u sebe, jen pocítil náhlé a silné nutkání nadýchat se čerstvého vzduchu.

Sehnul se, prošel zpět dveřmi a do haly. Uvědomil si, že se musí snažit, aby se nerozeběhl.

Pod schodištěm Carroll chvíli váhal a přemýšlel, kam Kilrueův obézní starší bratr odnesl jeho kabát. Pustil se směrem do chodby, v níž byla s každým krokem čím dál větší tma.

Pod schody byly malé dveře, ale když zatahal za mosaznou kliku, neotevřely se. Pokračoval dál a hledal šatník. Odněkud zblízka zaslechl prskání rozpáleného oleje, ucítil cibuli a uslyšel šmiknutí nože. Zatlačil do dveří po pravé ruce a nahlédl do společenské jídelny se stěnami ověšenými zvířecími hlavami. Napříč nad stolem se táhl podlouhlý paprsek slabého světla. Ubrus byl červený a uprostřed měl svastiku.

Carroll potichoučku zavřel dveře. Další, o kousek dál v chodbě, po jeho levé ruce, byly otevřené a nabízely výhled do kuchyně. U kuchyňského pultu stál tlusťoch, nahoře bez, celý potetovaný a sekáčkem na maso krájel cosi, co vypadalo jako játra. Bradavky měl propíchnuté železnými kroužky. Carroll na něj užuž chtěl zavolat, když tlustý Kilrue obešel pult a vydal se ke sporáku zamíchat pánev. Měl na sobě jen pánská tanga a jeho překvapivě vyhublé půlky se s každým krokem zatřásly. Carroll zacouval zpět do tmy a po chvíli tichým krokem pokračoval dál.

Chodba byla ještě křivější než ta nahoře, byla viditelně rozhozená, jako kdyby domem otřásla nějaká seizmická událost, a přední polovina už nebyla v rovině se zadní. Netušil, proč se nevydal nazpátek; nedávalo smysl se jen tak vkrádat stále hlouběji do cizího domu. A přesto ho nohy nesly pořád dál.

Carroll otevřel dveře nalevo, poblíž konce chodby. Ucukl před smradem a zuřivým bzučením much. Ven se vyvalilo nepříjemné lidské teplo a přelilo se přes něj. Byla to zatím nejtmavší místnost, ložnice pro hosty, a užuž chtěl zavřít dveře, když zaslechl, jak se pod peřinou cosi hýbe. Jednou rukou si zakryl ústa a nos a přinutil se udělat krok dopředu a počkat, až si jeho oči přivyknou na tmu.

V posteli ležela křehká stařenka s peřinou omotanou kolem pasu. Byla nahá a zdálo se mu, že se zrovna protahuje, kostnaté ruce natažené za hlavou.

„Omlouvám se,“ zamumlal Carroll. „Moc se omlouvám.“

Opět se pokusil potichu zavřít dveře, pak se ale zarazil a ještě jednou se do místnosti podíval. Stará paní se pod peřinou opět zavrtěla. Ruce měla pořád natažené za hlavou. To kvůli tomu pachu, tomu živočišnému smradu, který vydávala, se nemohl odpoutat a dál na ni civěl.

Když se jeho zrak přizpůsobil šeru, uviděl, že má obě zápěstí přivázaná drátem k pelesti. Oči měla otevřené a přerývaně dýchala. Pod vrásčitými povislými prsy byla vidět žebra. Mouchy bzučely. Vyplázla jazyk a olízla si suché rty, ale nepromluvila.

Pak se už vrátil do chodby a snažil se na ztuhlých nohou jít co nejrychleji. Když procházel kolem kuchyně, zdálo se mu, že tlustý bratr vzhlédl od pultu a všiml si ho, ale Carroll nezpomalil. Periferním viděním zahlédl Petera Kilruea, jak stojí nad schody a dívá se dolů na něj, hlavu na stranu v tázavém gestu.

„Hned s tím budu zpátky,“ houkl na něj Carroll, aniž zpomalil. Hlas měl překvapivě nenucený.

Opřel se do vstupních dveří a protlačil si cestu ven. Neseskočil ze schodů, ale sešel je po jednom. Když před něčím utíkáte, nikdy neskáčete ze schodů, protože tak si vyvrtnete kotník. Viděl to ve stovce hororových filmů. Vzduch byl tak ledový, že ho pálil v plicích.

Jedny ze dveří garáže teď byly otevřené. Když procházel kolem, podíval se do nich. Viděl hladkou hliněnou podlahu, z trámů visely rezavé řetězy a háky, na zdi byla pověšená motorová pila. U ponku stál vysoký, vyzáblý chlap s jednou rukou. Z té druhé měl jen pahýl, kůže na jeho konci se leskla jizvami. Mlčky Carrolla pozoroval, bezbarvé oči si ho nepřátelsky měřily. Carroll se usmál a pokývl.

Otevřel dveře civicu a vrhl se za volant… a v dalším okamžiku pocítil, jak ho u srdce sevřela panika. Klíče jsou v kabátu. Kabát je uvnitř. Málem z toho příšerného šoku vykřikl, ale když otevřel ústa, vyšlo z nich jen vystrašené vzlyknutí, smíšené se smíchem. Tohle už také viděl ve stovce hororových snímků a přečetl si to ve třech stovkách hororových povídek. Nikdy nemají klíče nebo auto nenastartuje nebo…

Bratr s jednou rukou se objevil u dveří garáže a zíral na něj přes příjezdovou cestu. Carroll zamával. Druhou rukou přitom odpojoval telefon z nabíječky. Podíval se na něj. Nebyl tu signál. Bůhvíproč ho to ani nepřekvapilo. Znovu se zasmál tlumeným, nervy drásajícím zvukem.

Když se rozhlédl, byly vstupní dveře domu otevřené, stály v nich dvě postavy a upřeně jej sledovaly. Pozorovali ho teď všichni tři bratři. Vylezl z auta a svižným krokem se pustil po příjezdové cestě pryč. Rozběhl se, až když uslyšel, jak na něj jeden z nich zakřičel.

Na konci příjezdové cesty neodbočil na silnici, ale přeběhl ji a prolétl křovím do lesa. Obličej mu bičovaly tenounké větvičky. Zakopl a protrhl si nohavici; vstal a běžel dál.

Byla jasná a bezmračná noc, obloha se zaplnila nekonečným množstvím hvězd. Na kraji strmého srázu se zastavil, skrčil se mezi balvany a popadal dech, v boku ho píchalo. Na kopci nad sebou slyšel hlasy a praskání větviček. Zaslechl, jak někdo škube za lanko motoru, jednou, dvakrát, a pak se ozval hlučný a ostrý řev motorové pily.

Vstal a běžel dál, vrhal se z kopce, prolétal skrz větve jedlí, přeskakoval kořeny a balvany, které neviděl. Jak běžel, byl sráz prudší a prudší, dokud neměl skutečný pocit, že padá. Běžel moc rychle a věděl, že až se mu podaří zastavit, bude to jen za cenu nárazu a strašlivé bolesti.

Jenže při tom, jak běžel a celou dobu nabíral rychlost, dokud se s každým skokem nezdálo, že plachtí celé metry tmou, pocítil i vlnu euforie; mohla to být panika, ale přinášelo mu to zvláštní potěchu. Měl pocit, jako kdyby jeho nohy mohly každou chvíli opustit zemi a už se na ni nikdy nevrátit. Tenhle les, tuhle tmu a tuhle noc znal. Věděl, co po něm jde. Snažilo se ho to dostat celý jeho život. Věděl, kde je – v povídce, která se chýlí k závěru. Věděl lépe než kdokoli jiný, jak to v takových povídkách chodí, a že jestli někdo dokáže najít cestu z tohoto lesa, bude to on.

20th Century ghost

Nejspíše ji spatříte, když je skoro vyprodáno. Je jeden známý příběh o člověku, který zabloudí na noční promítání a zjistí, že v obrovském sále pro šest set lidí je skoro pusto. Uprostřed filmu se rozhlédne a všimne si jí, jak sedí vedle něho na sedačce, která byla ještě před chvilkou prázdná. Hledí na ni. Ona otočí hlavu a pohlédne na něj. Z nosu jí teče krev. Oči má doširoka otevřené, vypadá překvapeně. Bolí mě hlava, zašeptá. Musím si na chvíli odskočit. Řeknete mi, co se mezitím dělo? Až v tomto okamžiku si divák uvědomí, že je nehmotná stejně jako měňavý modrý paprsek světla, které se line z promítačky. Tělem jí prosvítá vedlejší sedadlo. Když vstane ze sedačky, rozplyne se.

A pak je tu ta historka o partě kamarádů, kteří jdou ve čtvrtek večer společně do Rosebudu. Jeden z party se posadí vedle osamělé ženy v modrém. Film pořád ne a ne začít, a tak muž, který si vedle ní sedl, se rozhodne si s ní popovídat. Co hrají zítra? zeptá se jí. V kině bude zítra tma, zašeptá ona. Tohle je poslední představení. Krátce po začátku filmu zmizí. Muž, který s ní mluvil, cestou domů zahyne při autonehodě.

Tyhle a mnohé další notoricky známé pověsti o Rosebudu jsou smyšlené… Duchařské báchorky od lidí, kteří viděli příliš mnoho hororových filmů a myslí si, že vědí přesně, jak by měla příhoda s duchem vypadat.

Alec Sheldon, jeden z prvních, kteří Imogene Gilchristovou viděli, je majitelem Rosebudu a ve svých třiasedmdesáti letech stále ještě po většinu večerů sám promítá. Stačí mu, aby si s takovým člověkem jen na chviličku popovídal, a hned ví, zda ji dotyčný doopravdy viděl. Ale to, co zná, si nechává pro sebe a nikdy veřejně nevyvrací ničí příběhy… Uškodil by tím svému podniku.

Každopádně ví, že kdokoli, kdo prohlásí, že byla průhledná, ji ve skutečnosti neviděl. Někteří prášilové vyprávějí o krvi, co jí teče z nosu, z uší, z očí; řeknou, že se na ně prosebně podívala a požádala je, aby jí někoho našli, aby přivedli pomoc. Ona ale takhle nekrvácí, a když si chce popovídat, nejde jí o to, aby někdo přivedl doktora. Spousta podvodníků začne svou báchorku slovy: Neuvěříte, co jsem právě viděl. Mají pravdu. Neuvěří, i když si s trpělivým, ba povzbudivým úsměvem vyslechne vše, co mají na jazyku.

Ti, kteří ji viděli, za Alecem nechodí, aby mu o tom vyprávěli. Většinou si je najde sám, narazí na ně, jak se s roztřesenými koleny potulují předsálím; utrpěli těžký šok, není jim dobře. Musejí se na chvíli posadit. Nikdy neřeknou: Neuvěříte, co jsem právě viděl. Ten zážitek je pořád příliš čerstvý. To, že by jim snad někdo nemusel věřit, jim přijde na mysl až později. Často jsou ve stavu, který by se dal popsat jako zamlklý, až poddajný. Když Alec přemýšlí o tom, jak Imogene působí na ty, kdo se s ní setkají, vzpomene si na Stevena Greenberga, který jednoho chladného nedělního odpoledne roku 1963 odešel z promítání Ptáků. Stevenovi bylo tehdy dvanáct a trvalo dalších dvanáct let, než začal být takhle známý; tehdy to ještě nebyl žádný zlatý kluk, ale prostě jen kluk.

Alec stál v uličce za Rosebudem, kam si šel zapálit, když v tom slyšel, jak se za jeho zády s rachotem otevřely požární dveře. Otočil se a uviděl vytáhlého kluka, jak se rozhlíží do uličky – prostě se rozhlíží a nejde ani ven, ani dovnitř. Kluk šilhal do ostrého bílého denního světla zmateným, udiveným pohledem malého dítěte, které bylo právě zburcováno z tvrdého spánku. Za ním viděl Alec tmu naplněnou ječivým zvukem tisíců pištících vrabců. A mezi tím vším zahlédl i pár lidí v publiku, kteří se neklidně zavrtěli a začínali reptat.

Hej, kluku, jdeš dovnitř, nebo ven? řekl Alec. Pouštíš tam světlo.

Kluk – Alec tehdy ještě nevěděl, jak se jmenuje – otočil hlavu a dlouze a pátravě se zadíval zpět do hlediště. Pak vykročil ven a dveře za ním se na pneumatickém pantu tiše zavřely. A zůstal stát a mlčel. V Rosebudu hráli Ptáky už druhý týden, a ačkoli už Alec viděl odcházet lidi před koncem, dosud mezi nimi nebyl žádný dvanáctiletý kluk. Byl to ten druh filmu, na který se takhle staří kluci celý rok těší, ale kdo ví? Možná má ten kluk slabý žaludek.

Nechal jsem v sále colu, řekl kluk nepřítomným, téměř bezbarvým hlasem. Měl jsem jí ještě spoustu.

Chceš se vrátit a najít si ji?

Kluk na něj pohlédl, v jeho očích se jasně zračil strach a Alec hned věděl. Nechce.

Alec dokouřil a zahodil nedopalek.

Seděl jsem vedle té mrtvé paní, vyhrkl kluk.

Alec přikývl.

Promluvila na mě.

Co říkala?

Znova si kluka prohlédl a viděl, jak na něj hoch civí nedůvěřivýma vytřeštěnýma očima.

Řekla, potřebuji si s někým promluvit. Když mě nadchne nějaký film, chci si popovídat.

Alec ví, že vždy, když na někoho promluví, chce si povídat o filmech. Obvykle se obrací na muže, i když někdy si sedne a povídá si s nějakou ženou – nejvýraznějším příkladem budiž Lois Weiselová. Alec si vypracovává teorii, na základě čeho se objevuje. Poznámky si zapisuje do žlutého bločku. Má seznam lidí, kterým se zjevila, při kterém filmu a kdy (Leland King, Harold a Maude, ‚72; Joel Harlow, Mazací hlava, ‚77; Hal Lash, Zbytečná krutost ‚85; a všichni ostatní). Také si za ta léta vyvinul několik jasných teorií, jaké podmínky nejpravděpodobněji způsobují její zjevení, ačkoli jednotlivé detaily těchto teorií ustavičně přehodnocuje.

Když byl mladý, myslel na ni buď pořád, anebo ta vzpomínka alespoň nebyla zasunuta příliš hluboko; Imogene byla jeho první a nejsilnější posedlostí. Pak se to na chvíli srovnalo – když mělo kino úspěch a byl ve svém okolí důležitým byznysmenem, seděl ve sdružení podnikatelů a v městské radě. V těch dnech na ni nepomyslel třeba celé týdny; a pak ji někdo potkal, nebo předstíral, že ji potkal, a všechno to začalo zase nanovo.

Ale potom, co se rozvedl – ona si nechala dům, on se přestěhoval do garsonky pod hledištěm – a co zanedlouho poté otevřeli na kraji města multiplex s osmi kinosály, začal být posedlý znovu, možná spíš samotným sálem než jí (ale je v tom vůbec nějaký rozdíl? Vlastně ne, říkal si, protože se myšlenky na jedno vždy točily kolem myšlenek na druhé). Nikdy by si nepomyslel, že jednou bude tak starý a bude přitom dlužit tolik peněz. Nemůže spát, hlavu má plnou myšlenek – divokých, zoufalých myšlenek – na to, jak udržet kino nad vodou. Ve spánku mu brání myšlenky na příjmy, zaměstnance, prodejná aktiva. A když už nedokáže myslet na peníze, snaží se představit si, kam půjde, až kino zavře. V duchu vidí domov důchodců, matrace páchnoucí tygří mastí, shrbené páprdy s vyndanými protézami, kteří sedí v zatuchlé společenské místnosti a koukají na odpolední seriály; vidí místo, kde nečinně sejde jako tapeta, která pod pražícím sluncem pomalu ztrácí barvu.

To je zlé. Ale ještě strašnější je, když se snaží představovat si, co se stane s ní, až Rosebud zavře. Vidí sál s vymontovanými sedadly, prázdný prostor s ozvěnou, v rozích závěje prachu, zkamenělé žvýkačky pevně přilepené k betonu. Dovnitř se vloupali místní puberťáci, chodí sem chlastat a šukat; vidí, jak se všude povalují láhve od kořalky, stěny posprejované ignoranty, jediný groteskní použitý kondom před jevištěm. Vidí opuštěné a znesvěcené místo, kde se Imogene rozplyne.

Nebo nerozplyne…, což je ta nejhorší představa ze všech.

Alec ji poprvé viděl – a mluvil s ní –, když mu bylo patnáct, šest dní poté, co se dozvěděl, že mu v jižním Pacifiku zabili staršího bratra. Prezident Truman poslal kondolenční dopis. Byl to sice předtištěný formulář, ale ten podpis dole – ten byl skutečně jeho. Alec nebrečel. O léta později se dozvěděl, že ten týden strávil v šoku z toho, že ztratil člověka, kterého měl na světě nejraději, a že ho to traumatizovalo. V roce 1945 ale nikdo nepoužíval slovo „trauma“ v souvislosti s emocemi a jediný druh šoku, o němž se mluvilo, byl palebný.

Matce tvrdil, že dopoledne chodí do školy. Nechodil. Poflakoval se po městě a prožíval různé patálie. V American Luncheonette kradl sladké tyčinky a jedl je v prázdné továrně na boty – ta zavřela, všichni muži byli někde ve Francii nebo v Pacifiku. Nabuzený cukrem metal kameny do oken, cvičil si nadhoz.

Potuloval se uličkou za Rosebudem, podíval se na dveře do sálu a zjistil, že nejsou pevně dovřené. Na straně do uličky měly hladký kovový povrch bez kliky, ale dokázal je otevřít pomocí nehtů. Vlezl dovnitř na představení v 15:30, v kině bylo narváno, většinou tu byly děti do deseti let s matkami. Požární dveře byly v polovině sálu, zapuštěné do výklenku ve zdi, ve stínu. Nikdo ho neviděl přicházet. Shrbený se proplazil do zadní části hlediště a našel si volné místo.

„Slyšel jsem, že Jimmy Stewart odjel do Pacifiku,“ řekl mu bratr, když byl doma na propustku, předtím, než vyplul do akce. Zrovna si házeli míčem na zahradě. „Strýček Sam právě teď nejspíš barví Tokio bombama do ruda. No není to super představa?“ Alecův bratr Ray se prohlašoval za blázna do filmů. Během jeho měsíční propustky zašli s Alecem na úplně každý film, který zrovna běžel v kinech: Bataan, Fighting Seabees, Farář u Svatého Dominika.

Alec přetrpěl epizodu ze seriálu pojednávajícího o zpívajícím kovbojovi s dlouhými řasami a pusou tak tmavou, že jeho rty vypadaly jako černé. Nezaujalo ho to. Šťoural se v nose a přemýšlel, jak se bez peněz dostat k plechovce coly. Představení začalo.

Alec zpočátku nedokázal přijít na to, co za druh filmu to ksakru asi je, přestože měl už od první chvilky skličující dojem, že to bude nějaký muzikál. Nejdříve si na plátně před temně modrým pozadím posedali hráči orchestru. Pak vylezla nějaká naškrobená košile a začala divákům vykládat všechno o zbrusu novém druhu zábavy, kterou uvidí. Když začal žvanit o Waltu Disneyovi a jeho výtvarnících, začal se Alec sunout hluboko do křesla a stáhl hlavu mezi ramena. Orchestr se ponořil do velkých dramatických výbuchů smyčců a žesťů. V dalším okamžiku se jeho nejhorší obavy naplnily. Nebyl to jen muzikál; byl to zároveň i animák. Samozřejmě že to byl animák, mohlo mu to dojít – sál byl natřískaný malými dětmi a jejich maminkami – představení v 15:30, uprostřed týdne, které začínalo epizodou Rtěnkového Kida, zpívajícího blbečka z prérie.

Po nějaké době zvedl hlavu a koukal skrz prsty na plátno, chvíli sledoval jakousi abstraktní animaci: stříbrné kapky deště padající před pozadím vířících chuchvalců kouře, rozpálené paprsky mihotající se přes sinalou oblohu. Nakonec se narovnal, aby se díval v pohodlnějším sedu. Nebyl si úplně jistý tím, jak mu je. Nudil se, ale zároveň byl zaujatý, skoro až trochu fascinovaný. Bylo by těžké se nedívat. Obrazy se měnily v pravidelné hypnotické palbě: pruhy červeného světla, tančící hvězdy, království mraků žhnoucích v karmínové záři zapadajícího slunce.

Děti se na sedadlech začínaly vrtět. Zaslechl, jak nějaká holčička nahlas zašeptala: „Mami, kdy už tam bude Mickey?“ Pro děti to bylo jako sedět ve škole. Ale ve chvíli, kdy film dospěl do další části a orchestr přešel od Bacha k Čajkovskému, seděl už úplně zpříma, dokonce se trochu nakláněl dopředu a předloktí si opřel o kolena. Sledoval víly poletující temným lesem, jak se kouzelnými hůlkami dotýkají květin a pavučin a nechávají za sebou povlaky jiskřící, zářivé jinovatky. Při pohledu na jejich poletování se ho zmocnil jakýsi bezradný podiv, nezvyklá touha. Popadla ho náhlá myšlenka, že by tam takhle mohl sedět a dívat se navěky.

„V tomhle kině bych mohla sedět navěky,“ zašeptal někdo vedle něho. Byl to holčičí hlas. „Prostě tu sedět a koukat a nikdy odtud neodejít.“

Nevěděl, že vedle něho někdo sedí, a když uslyšel takhle blízko hlas, leknutím nadskočil. Myslel si – ne, věděl –, že když si sedal, byla sedadla na obě strany od něho prázdná. Otočil hlavu.

Byla jen o pár let starší než on, nemohlo jí být víc než dvacet, a jeho první myšlenka byla, že je docela kočka; z toho, že s ním mluvila taková holka, se mu srdce rozbušilo o trochu rychleji. Už si říkal: Nepokaz to. Nedívala se na něj. Koukala na film a smála se způsobem, který, jak se zdálo, vyjadřoval jak fascinaci, tak dětsky omráčený úžas. Zoufale chtěl říct něco nenuceného, ale hlas se mu zadrhl v hrdle.

Naklonila se k němu, aniž odvrátila zrak od plátna, levou rukou se letmo dotýkala jeho paže.

„Nerada vás obtěžuji,“ zašeptala. „Když jsem nadšená z nějakého filmu, chci si o něm popovídat. Nemůžu si pomoct.“

V dalším okamžiku si uvědomil dvě věci, víceméně současně. První byla, že její ruka, která se mu otírala o předloktí, je studená. Cítil její mrtvolné mrazení i přes svetr, byl to chlad tak pronikavý, až ho to trochu vylekalo. Druhá věc, které si všiml, byla jedna kapka krve, kterou měla na horním rtu, pod levou nosní dírkou.

„Teče vám krev z nosu,“ řekl hlasitěji, než chtěl. Okamžitě si přál, aby to neřekl. U takové kočky musíte udělat dobrý první dojem. Měl najít něco, čím by si mohla utřít nos, a dát jí to, zamumlat něco, co by nejspíš řekl Sinatra: Vy krvácíte, račte si vzít kapesník. Strčil ruce do kapes a snažil se nahmatat něco, čím by se mohla utřít. Neměl nic.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý telefon a další příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.