Annie Westová

Nepřítel, který mě zachránil

Překlad: Anna Mašková

Milá čtenářko,

obvykle si tady povídáme o knížkách, které zrovna vycházejí. Tentokrát bych to ale chtěl pojmout jinak.

Autorkou příběhu Touze neporučíš! je Miranda Lee, jedna z nejzářivějších hvězd mezi všemi těmi jmény na obálkách mých knížek. Jestli dobře počítám, je to už její čtyřicátá sedmá kniha, kterou v češtině vydávám.

První vyšla roku 1995 a jmenovala se Trnitá cesta lásky.

Mirandiny příběhy jsou snadno rozpoznatelné. Obvykle se odehrávají v její milované rodné Austrálii a jsou členěny do spousty krátkých kapitol (ta poslední kniha jich má třicet), což jim dává spád. Hrdinky jsou obvykle „obyčejné“, takže žádné princezny či bohaté dědičky, a Miranda je velmi otevřená, když dojde na sex. Údajně je to typický rys Australanů obecně.

Rozhodně je to způsob psaní, kterým si Miranda Lee získala oblibu u milionů svých čtenářek po celém světě, pro něž své příběhy píše již od roku 1990.

A teď, proč o tom všem píšu. Dozvěděl jsem se totiž, že příběh s českým názvem Touze neporučíš! je úplně poslední, který se Miranda Lee rozhodla napsat a vydat v nakladatelství Harlequin. Že zkrátka usoudila, že je po dvaatřiceti letech načase odejít do spisovatelského důchodu. Myslím, že i za Vás jí můžu popřát, aby si ho užila co nejlépe. A společně určitě budeme doufat, že se s některými jejími knížkami, které doposud česky nevyšly, ještě setkáme!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Sheikh’s Marriage Proclamation

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Anna Mašková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Annie West

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-8195-9 (EPUB)

ISBN 978-83-276-8196-6 (MOBI)

ISBN 978-83-276-8197-3 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Když Tara uslyšela, jak dodávka zastavuje, srdce jí začalo bušit jako o závod. Přesně této chvíle se nejvíc děsila.

Stěží mohla uvěřit, že se zrovna ona pokouší nelegálně překročit hranice, aby utekla ze své země.

Zachvěla se.

Její obavy, že se vydává do rukou muže, jehož sotva znala, byly nicotné při představě, jak příšerný osud by na ni čekal v Dhálkúru. Udělala by téměř cokoliv, aby se odtamtud dostala.

Byla to sice země, odkud pocházela její matka, ale po její smrti tam teď byla vydaná Fúadovi na milost a nemilost. Zvedl se jí žaludek a z dusivého horka se jí dělaly mžitky před očima.

Strachem se jí svíralo hrdlo a hrudník měla tak sevřený, že chvílemi nemohla popadnout dech. I když to možná nebylo jen kvůli strachu, ale i kvůli tomu, že byla až příliš těsně zaklíněná v zadní části auta. Bylo sice ještě brzké ráno, pouštní teploty se však již neúprosně šplhaly vzhůru.

Auto se zakolébalo, jako by řidič vylezl z auta. Nebo někdo jiný naopak nastoupil? Pak bylo ale slyšet startování motoru a auto se zase rozjelo.

Zřejmě se jim podařilo překročit hranici.

Tara vydechla úlevou. Bylo tu velmi málo místa, ale na to si zakázala myslet. Nemohla si teď dovolit trpět klaustrofobií. Nebo omdlít z nedostatku vzduchu. Júnis určitě zastaví dodávku hned, jakmile budou z dohledu hranic, a pomůže jí z tohoto stísněného prostoru ven. Na vzduch. Ještě nějakou dobu musí vydržet. Zachovat klid a čekat.

Stálo ji to však již poslední zbytek sil. Uplynulý měsíc byl nejhorším v jejím životě a posledních pár dnů se změnilo v noční můru. Ještě stále ji sžíral žal a svět jí připadal nudný a šedivý. Až na Fúada. Jeho jediného bohužel viděla v duchu v tak výrazných barvách, jako kdyby si prohlížela fotografie té nejlepší kvality. Ach, jak jen si přála, aby ho už nikdy v životě nespatřila.

Její bratranec vyrostl z protivného a zlomyslného chlapce v bezohledného a zištného muže, připraveného vypořádat se s každým, kdo by mu stál v cestě.

A tedy i s Tarou.

Tara se pohnula při pokusu o hlubší nádech a stále se snažila utěšovat tím, že už brzy bude volná. Auto již brzy zastaví a Júnis ji z toho stísněného prostoru konečně vysvobodí. Júnis, jenž znal její matku už mnoho let, byl ochoten ve jménu dávného přátelství podstoupit toto obrovské riziko a nabídl Taře svou pomoc. Až bude v bezpečí, musí najít způsob, jak se mu co nejlépe odvděčit.

Tara zívla. Navzdory velkému nebezpečí ji zmáhala únava. Horko a nedostatek kyslíku si vybíraly svou daň.

Brzy se ale už auto zastaví a pak…

S náhlým pocitem paniky se probudila v úplné tmě. Tížilo ji nesnesitelně dusivé horko. Nemohla se ani pohnout, ruce i nohy měla uvězněné. Nic neviděla, ani neslyšela. A připadala si spoutaná a ještě něčím zatížená. Byla naprosto v šoku a dezorientovaná.

Chystala se vykřiknout, když vtom si naštěstí vzpomněla. Auto. Hranice. Júnisova nabídka, že ji ukryje v dodávce mezi zbožím, které vezl do Náhrátu.

Usnula a zapomněla na to. To je všechno. Téměř se rozplakala úlevou.

V dusivé tmě ji svědila přehřátá kůže a vlasy se jí vlhce lepily k hlavě. Jak dlouho už tu vůbec ležela?

Ozvalo se bouchnutí a vzápětí se otevřely zadní dveře dodávky. Zvenku byly slyšet nějaké zvuky. Byly to snad hlasy?

Júnis sice se zbožím mířil do hlavního města Náhrátu, ale slíbil jí, že ji předtím vysadí na nějakém klidném místě. O jiných lidech se nezmiňoval.

Přesto ve své skrýši zaslechla tlumený rozhovor několika mužských hlasů.

Kde zastavili? A s kým to Júnis mluvil? Dopustila se snad chyby, když důvěřovala dávnému příteli své matky?

Leknutím se jí najednou málem zastavilo srdce. Ucítila pohyb. Někdo prudkým trhnutím nadzvedl věci, jež ji zakrývaly, a pak zřetelně uslyšela mužské hlasy a smích. S prudkým škubnutím se ocitla ve výšce a cítila, jak si ji někdo i s obalem, ve kterém se skrývala, přehodil přes rameno.

Kousla se prudce do rtů, aby potlačila výkřik strachu a bolesti. Teď už byla úplně probuzená, ale neschopná pohybu. Mohla jen tiše doufat, že změna plánu neznamená, že ji Fúad našel.

Nebo že ji snad Júnis dopravil někam jinam.

Rajíf počkal, až bude sám, a pak se zvedl z pozlaceného křesla, stojícího na mramorové podestě. Pořádně se protáhl, aby narovnal záda, a pak ještě několika pohyby uvolnil napětí v ramenou.

Navzdory nepříjemně ztuhlému pocitu v celém těle bylo týdenní veřejné zasedání jednou ze staletých tradic, již rozhodně neměl v úmyslu měnit. Bylo důležité, aby lidé věděli, že jim šejk naslouchá.

Dnešní jednání začalo sporem o pozemky, který se táhl již několik generací a na který by byl krátký snad i samotný král Šalomoun. Později se na jednání probírala údajná krádež věna, problémy s územním plánováním a v neposlední řadě byl jeden vládní úředník obviněn z nekalých praktik.

Rajífa toto obvinění vůči úředníkovi obzvláště znepokojilo, a to proto, že spravoval finanční prostředky na komunitní projekty. A pokud se najdou důkazy na to, co se dosud dozvěděl, tak –

Dveře se najednou otevřely, vstoupil palácový kancléř, uklonil se a pak ukázal na vysokého muže, jenž nesl přes rameno něco dlouhého. Rajíf viděl, jak se ten muž potí, těžce dýchá a má vytřeštěné oči. Bylo jeho břemeno tak těžké, nebo byl jen nervózní?

„Rychle!!“ Kancléř muže netrpělivě pobídl. „Nenechte přece Jeho Výsost čekat.“

Další úklona a kancléř přistoupil k podestě, na které stál trůn. „Pane, žádal jste, abychom vás neprodleně informovali, až dorazí dar pro vaši tetu.“ Gestem ukázal na muže, jenž pomalu kráčel po podlaze ze složitě vykládaného kamene. „Jeden z mých mužů byl náhodou ve službě, když zásilka překročila hranice, a zajistil, aby byla i s kurýrem okamžitě dopravena do paláce. Myslel jsem, že si ji budete chtít co nejdříve prohlédnout, abyste se ujistil, že splňuje vaše požadavky.“

Rajíf přikývl. Přenesl svou pozornost na muže, který s velkou námahou a funěním opatrně položil své břemeno na podlahu. Pak se uklonil a uctivě sklonil hlavu.

„Můžete vstát.“

Příchozí se i přes toto svolení trochu zdráhal. Vstal, ale dál upřeně hleděl dolů, k Rajífovým nohám.

„Nuže, rozbal přece ten balík, aby si mohla Jeho Výsost prohlédnout zboží.“ Kancléř vykročil ke kulatému a dlouhému balíku, ale cizinec se mu okamžitě postavil do cesty, jako by chtěl zásilku střežit vlastním tělem.

„Ne!“ Otočil se a poprvé za celou dobu se podíval Rajífovi přímo do očí. Jeho pohled vypovídal o naléhavosti, možná dokonce i o zoufalství. „Pokud Vaše Výsost dovolí, raději bych zásilku rozbalil v soukromí.“

Rajíf si muže zvědavě prohlížel. „A proč?“

Mužovy rty se začaly tiše pohybovat, jako by si v duchu zkoušel, co odpovědět. Ruce se mu zkroutily. „Prosím, Vaše Výsosti. Zásilku byste měl spatřit pouze vy sám.“

To už se zatvářil překvapeně i kancléř. „Vaše chování už překračuje všechny meze. Ustupte.“ Vykročil vpřed, jako by se chtěl sám ujmout rozbalení balíku, ale muž mu v tom opět zabránil.

„A kdo vůbec jste?“ Rajífův hlas přerušil počínající hádku.

„Jmenuji se Júnis, Vaše Výsosti. Jsem představený dhálkúrského královského cechu tkalců –“

„Ano, už vím. Už jsem o vás slyšel.“ Jeho teta na tohoto muže pěla jen samou chválu. A proto pro ni Rajíf objednal dárek přímo z jeho dílny. „Těším se, až uvidím, co jste přinesl.“

„Prosím, Vaše Výsosti.“ Júnis si uctivě položil ruku na srdce a pak se přes rameno znovu ohlédl na kancléře i strážného u dveří. „Přísahám, že nechci nikomu ublížit.“

Situace byla čím dál zajímavější. Rajíf rázným kývnutím propustil strážného, který okamžitě odešel z místnosti a pečlivě za sebou zavřel dveře.

„Ale Vaše Výsosti!“ zaprotestoval kancléř.

Rajíf ho ignoroval. „Rozbalte to,“ nařídil.

Júnis vrhl na kancléře poslední nesouhlasný pohled, pak si ale klekl a rozvázal pruhy látky, jimiž byl válcovitý balík svázán. Zamumlal si něco pod nosem a pak začal rozbalovat obal balíku, a to tak pomalu a opatrně, jako by byl v balíčku ukrytý ten nejvzácnější křišťál.

Jako první se ukázaly nazlátlé třásně a jak Júnis dál balík rozbaloval, bylo vidět nádherný koberec. Sytě zlatá barva se mísila s jemně nazlátlými barvami pouštního písku a kontrastovala s indigovou modří i sytě fialovou barvou.

Rajífovi bylo na první pohled jasné, že jde o skutečně mistrovské dílo, pořád však nechápal, k čemu byly všechny ty tajnosti.

Kancléř si zřejmě myslel totéž. A než ho Júnis stačil zastavit, popadl jednu stranu koberce a prudce za ni škubl. Role koberce se hlučně rozvinula a Rajíf najednou uviděl odhalené ženské nohy, spleť tmavých vlasů a obrovské, široce otevřené oči.

Kancléř bleskurychle odskočil dozadu a vykřikl. Júnis ztuhl.

Rajíf nehybně stál a soustředěně dívku pozoroval.

Měla na sobě šaty barvy zralých malin. Vlastně je měla na sobě jen napůl, protože viděl i dost velkou plochu odhalené, zlatavě zářící kůže. Krásně tvarovaná lýtka a hladká stehna. Hruď se jí pod jemnou karmínovou látkou mohutně zvedala a zase klesala ve snaze vdechnout co nejvíce svěžího vzduch. A stále na něj hleděly ty oči.

Rajíf cítil účinek toho pohledu až v samém nitru.

Dívka najednou zvedla štíhlou paži a z zčervenalé tváře si odhrnula pramen dlouhých vlasů.

Byla překrásná.

Možná to byla její ústa, díky nimž vypadala tak úchvatně a přitažlivě. Měla velmi plné rty, v koutcích mírně ohnuté dolů. S takovým tvarem úst by vlastně měla vypadat nespokojeně, místo toho však vypadala smyslně.

Rajíf ucítil v slabinách prudkou odezvu.

Ruměnec na její tváři, jemná a ušlechtilá křivka hrdla, oblá ňadra, vodopád tmavých vlasů i to, jak lačně a s požitkem vdechovala chladný palácový vzduch, to vše přimělo Rajífa nevyhnutelně myslet na postel. Na postel plnou vášně.

„Mohu hádat, kdo jste? Zřejmě Kleopatra, není-liž pravda?“

Ten hlas k němu seděl. Byl hluboký, sytý a temný. Pronikl jejím podvědomím stejně nebezpečně jako sametová stuha omotaná kolem tmavě šedé oceli.

A stejně pevnou ocel viděla i v jeho orlích očích, v arogantním úhlu čelisti a v černém obočí, jež se teď nadzvedlo v napůl tázavém i posměšném výrazu.

Už i tak se nad ní tyčil z výše mramorové podesty, vysoký a majestátní, takže si připadala úplně maličká a bezvýznamná. Jeho slavnostní roucho, čistě bílé a zdobené zlatem, kontrastovalo s jejím vlastním neupraveným zevnějškem. Ruce, založené na hrudi, vypovídaly o autoritě podbarvené netrpělivostí.

Působil velkolepě.

A věděl o tom.

Prastarý ženský instinkt jí napovídal, že tento muž velmi dobře věděl o auře moci a nefalšované mužnosti, jež ho obklopovala.

Zamrkala a dál lačně lapala po dechu, ještě stále napůl otupělá předchozím nepohodlím i nedostatkem vzduchu. A tak jí trvalo příliš dlouho, než pochopila jeho narážku na Kleopatru, která se prý nechala propašovat do komnat Julia Caesara zabalená v koberci, aby ho svedla.

Když jí to došlo, zvedla se v ní vlna zahanbení.

Rychle se snažila upravit svůj zevnějšek, aby si dodala trochu sebevědomí. Nejistými prsty nahmatala stuhu zavinovacích šatů, ale zjistila, že se během přepravy uvolnila, a šaty ji tak z větší části spíše odhalovaly, než aby ji zakrývaly.

S hrůzou se zhluboka nadechla a hledala volné konce stuhy. Bohužel jí to ztěžovaly příliš pomalé ruce a podrážděný žaludek, který hrozil, že ji každou chvíli ještě víc ztrapní.

Slyšela hlasy, snad i Júnisův, ale nedokázala je moc vnímat, přemožena úsilím se zahalit a zabránit zvracení.

Zvedla hlavu a spatřila kolem sebe obrovskou a velkolepou místnost. Třpytivý strop se klenul nad místností, která byla až na ten stupínek s trůnem úplně prázdná.

To všechno potvrdilo její obavy. V prvním okamžiku, když ho spatřila, byla příliš zmatená na to, aby vnímala něco víc než jeho přítomnost. Teď ji však pochopila, o co tady jde.

Tohle nebyla obyčejná místnost. Ani muž, který si ji nyní tak panovačně prohlížel, nebyl jen tak obyčejným mužem.

Tara tu přísnou a pohlednou tvář znala. Znal ji každý, kdo se alespoň trochu zajímal o současné dění.

Nebyl to obchodník s lidmi, ke komu ji Júnis přivedl. Byl to samotný šejk Náhrátu.

Zděšeně ucítila, jak se jí opět zvedá žaludek.

Dostala se sice přes hranice, ale zdaleka nebyla v bezpečí. Bylo dost špatné, že ji našli, protože je cizinka, která se ilegálně vkradla do jeho země. Ale to nebylo nic proti tomu, co by ji čekalo, kdyby zjistil, kdo je, a rozhodl se ji vydat do Dhálkúru jejímu bratranci.

Tara si kolem sebe konečně trochu omotala a upravila šaty, potácivě vstala, narovnala ramena a zvedla bradu, aby si dodala odvahy.

„Vaše Výsosti.“ Ještě pořád se jí motala hlava a tak se nedokázala uklonit. Sklonila tedy pouze hlavu.

„Předvedla jste nám vskutku zajímavé představení.“

Z jeho tónu se ani v nejmenším nedala odhadnout jeho nálada. Myslel to sarkasticky? Ztěžka polkla a vší silou své vůle si zakázala, aby se jí zase udělalo špatně. Nebude jí špatně! Nebude!

„Vaše jméno?“

Pomalu zvedla oči a doufala, že tentokrát se už nebude tvářit tak neoblomně.

Doufala však marně. Šejk Rajíf ibn Ánsár z Náhrátu vypadal ještě přísněji než předtím.

„Tara, Vaše Výsosti.“ Zhluboka se nadechla. Bylo málo pravděpodobné, že by mu její příjmení něco říkalo. „Tara Michaelsová.“

„A účel tohoto téměř cirkusového představení byl jaký, slečno Michaelsová?“ Zaostřil na ni svůj pronikavý pohled. „Uznávám, že to byl dost neotřelý způsob příchodu, ale chyběla mu… důstojnost.“ Aniž by se pohnul, vypadal najednou snad ještě impozantněji. „Navzdory mínění některých lidí nemám zájem o ženy, jež mi samy padají k nohám, ať již doslova či v přeneseném významu.“

Dál ji upřeně pozoroval. Cítila, jak rudne. Připadalo jí, jako by jí tím pohledem pronikl skrz šaty a přejel jím celé její tělo.

V jeho zkoumavém pohledu bylo něco, co ji neodvratně přinutilo uvědomit si samu sebe jako ženu a jeho jako muže.

Nebo se cítila tak divně a rozpačitě jen proto, že mu možná nepřipadala ani trochu hezká? Najednou jí došla jeho nehorázná domněnka, že si celou tuto ponižující scénu naplánovala. Jako by se mu každá normální žena toužila nechat rozbalit u nohou jako nějaká… nabízející se oběť!

Rozhořčeně se na něj podívala a chystala se vše uvést na pravou míru.

„Když dovolíte, Vaše Výsosti.“ Júnis rychle vykročil vpřed a postavil se vedle ní. „Došlo k politováníhodnému omylu. K tomuto vůbec nemělo dojít.“ Obrátil se k Taře, obličej zbrázděný obavami. „Čekali na mě na hranicích. Neměl jsem ani tu nejmenší šanci zastavit a vysvobodit vás, doprovodili mne rovnou do paláce.“

„Takže pašování lidí,“ ozval se další hlas a do Tařina zorného pole se přesunul malý zavalitý muž. „Zavolám stráže, Vaše Výsosti, a nechám je oba zavřít.“

Při těch slovech Taru opustily poslední síly. Představa, že by ji znovu zavřeli, po tom všem, čím si prošla! Kolena se jí podlomila a málem by se sesula k zemi, kdyby ji byl Júnis nezachytil za loket a pevně nepřidržel.

„Není třeba,“ řekl šejk. „Vyslechnu je sám. Můžete se vzdálit. A tohle všechno si necháte pro sebe, dokud se nerozhodnu, jaké kroky podniknout.“

Tara i přes nevolnost slyšela pevné kroky, jak šejk sestoupil z podesty a kráčel po podlaze.

„Je vám špatně?“

Tara se snažila napřímit páteř a zpevnit roztřesená kolena. „Asi nějaká nevolnost,“ zamumlala. „Skoro jsem v tom koberci nemohla dýchat a bylo tam příšerné horko.“

Šejk si ji nekonečně dlouho mlčky prohlížel. Jeho tvář byla dost blízko na to, aby si všimla, že má oči tak tmavé, až se zdály být úplně černé. Působilo to velmi poutavě.

„Pojďte se mnou,“ řekl nakonec. Otočil se a vyšel z místnosti, aniž by se obtěžoval zkontrolovat, zda ho oba následují.

O dvacet minut později seděla Tara v luxusně zařízeném salonku na křesle, jež bylo tak pohodlné, že se v něm zatoužila schoulit a opřít si hlavu o měkké polstrování. Včera celou noc nespala a dnešek byl nesmírně náročný.

Čekala, že ji odsud brzy odvedou do nějaké nevlídné cely, místo toho jí však usměvavá žena přinesla džbán nádherně ledové vody a talíř se sušenkami.

Teď, když Tařina nevolnost ustoupila, toužila jen a jen po tom, aby mohla utéct. Šejk však před chvíli někam odvedl Júnise a Tara nemohla odejít, aniž by se ujistila, že mu nic nehrozí.

Nebýt strážného, který pozorně hlídal před místností, vypravila by se Júnise najít.

Ale takto nemohla dělat nic jiného než si opřít hlavu o měkké čalounění a zavřít na chvíli oči. Musela načerpat novou sílu.

Najednou ji něco vytrhlo ze spánku, aniž by přesně věděla co. Zmocnil se jí pocit, že ji někdo pozoruje.

Tara otevřela oči a zjistila, že opravdu není sama.

Prohlížely si ji bezedné černé oči. Šejk Rajíf z Náhrátu seděl v protějším křesle a upřeně ji pozoroval.

Tara spěšně narovnala nohy, které měla schované pod sebou, a snažila se ve spěchu posadit alespoň trochu zpříma. Prsty u nohou zkoušela nahmatat odhozené sandály, ale pak to vzdala. Bude bosá. Nedá se nic dělat.

Rychle zkontrolovala, zda se jí výstřih šatů ve spánku nerozevřel, a pak si složila ruce do klína. „Kde je Júnis?“

„Nemusíte si o něj dělat starosti.“

„Opravdu?“ Hlavu měla těžkou jako kámen a vůbec jí to nemyslelo. „Propustil jste ho? Je volný?“

Šejk začal potichu poklepávat prsty jedné ruky na dřevěném opěradle křesla. „Jistěže ne. Porušil zákon, když vás propašoval přes hranice. Nyní probíhá kontrola jeho zboží. Kdo ví, třeba se snažil propašovat ještě něco.“

Tara zavrtěla hlavou. „To určitě ne. Júnis nemá ve skutečnosti s pašováním vůbec nic společného.“

„Opravdu?“ Zatvářil se skepticky.

„Říkám vám pravdu! Přivezl mě sem, protože jsem ho požádala o pomoc.“

„Tento argument může sotva omluvit pašování lidí. Dopustil se závažného trestného činu. A pokud nerespektuje naše hranice, mohl se dopustit i jiných závažných přestupků. Podle toho s ním bude naloženo.“

Šejk se zatvářil tak přísně a neoblomně, až byla v Taře malá dušička. Posadila se na samý okraj křesla a sepjala ruce.

„Co jste s ním udělal?“

Náhrát byla údajně pokroková země s moderními zákony. Ale nedávný kontakt s Fúadem jí ukázal, jak málo znamenají zákony ve chvíli, kdy se je někdo mocný a nemilosrdný rozhodne ignorovat. Hrozilo snad Júnisovi něco víc než jen výslech? Vyděšeně vyskočila.

„Ublížil jste mu nějak?“

Šejk se posadil trochu pohodlněji a zadíval se na Taru. „Záleželo by snad na tom, kdybych mu ublížil?“

Tary se zmocnila tak nevýslovná hrůza, až jí vyschlo v krku.

„Samozřejmě, že na tom záleží! Mučení je bezcitné! A nezákonné.“

Trhaně se nadechla. Záhadný pohled jeho černých očí jí předtím připadal sexy, teď se jí však zdál plný hrozby. „Opravdu, Vaše Výsosti, je to slušný člověk. Nikdy předtím nic špatného neudělal. Skutečně mi jen chtěl pomoci.“

Šejk přikývl. „To samé tvrdí i on. Momentálně čeká, než se jeho verze celé situace ověří.“

Tara cítila, jak se to nesnesitelné napětí v jejím těle náhle uvolnilo. S nárazem dopadla téměř bezvládně zpátky na židli.

„Proč jste chtěl, abych si myslela, že jste mu ublížil?“

„Byla to čistě jen záležitost vaší bujné představivosti, slečno Michaelsová.“ Odmlčel se, a když znovu promluvil, zazněla v jeho hlase drsná autorita. Nebo snad rozmrzelost? „V této zemi dodržujeme zákony, což znamená, že viníkům se dostává spravedlivého soudu.“

Tara si všimla vrásek, jež mu brázdily čelo, i podivně ploché linie jeho rtů.

Urazila snad svou otázkou jeho hrdost? Ne, spíš měla podezření, že si s ní záměrně pohrával, aby ji zneklidnil. Nebo se ve svém úsudku mýlí?

Že by šejka Rajífa podezřívala z něčeho podobného jen proto, že měla tak špatné zkušenosti s Fúadem?

„Řekněte mi pravdu, slečno Michaelsová.“

„Říkám pravdu!“ Posadila se zpříma a upřela na něj pohled, o němž doufala, že je klidný, přesto, že uvnitř cítila všechno, jen ne klid.

Za žádnou cenu se nemohla vrátit zpět do Dhálkúru. Otázkou bylo, jak dalece by se tomuto muži mohla svěřit. Jak dalece by mu mohla důvěřovat.

„Jsem britská občanka a…“

„V tom případě vám gratuluji. Mluvíte velmi dobře naším jazykem.“

„Já…“ Kdyby tak věděla, kolik toho jen může prozradit? „Moje matka pocházela z Dhálkúru a žila jsem tam do svých osmi let.“

„A vrátila jste se, abyste navštívila svou rodinu?“

Tara zaváhala. Tohle byl dost tenký led.

„Moje matka zemřela, Vaše Výsosti.“ V krku ji škrábalo a přistihla se, že křečovitě polyká. Měsíc byl ještě příliš krátká doba na to, aby si na matčinu ztrátu zvykla. „V Dhálkúru mě nic nedrželo. A já… ztratila jsem pas.“

„A vaše zavazadla?“

„Co prosím?“

„Moji zaměstnanci mě informovali, že v Júnisově autě nebyla nalezena žádná zavazadla. To cestujete vždy tak nalehko, slečno Michaelsová?“

Co teď? Nemohla mu přece říci, že kdyby ji někdo viděl, jak jde po nádvoří dhálkúrského paláce s kufrem, že by spustil poplach.

Tara se přinutila lhostejně pokrčit rameny. „Víte, spěchala jsem. Musím se rychle vrátit do Londýna a Júnis mi nabídl pomoc. Byl to starý přítel mé matky, po mnoho let.“ Přinejmenším tohle byla pravda.

„Takže místo toho, abyste šla na úřady a nahlásila ztrátu pasu, jste se rozhodla porušit zákon a podnítit svého komplice k témuž, tedy k nelegálnímu překročení hranic.“

Tvářil se klidně, ale jeho hlas zněl stejně přísně, jako kdyby nad ní nějaký soudce vynášel neblahý rozsudek.

„Jistě máte na víc, než na takovou banální historku, slečno Michaelsová.“ Jeho ústa se v jednom koutku nadzvedla v chladném úsměvu. Roztřásla se. „Nebo vás mám raději oslovovat princezno Taro?“

DRUHÁ KAPITOLA

Tara si bezmocně povzdechla a s pokleslými rameny se odevzdaně sesunula na honosné čalounění.

To je konec. Už nemá šanci uniknout.

Při představě, že se bude muset vrátit k Fúadovi, se jí zmocnilo zoufalství. Mrazivý pocit jí projel až do morku kostí. Úplně se tím ledovým pocitem trochu zachvěla. Instinktivně si chtěla zkřížit ruce na prsou, aby se tomu náhlému chladu lépe ubránila, ale v poslední chvíli se zarazila, nechtěla, aby si toho tento panovačný a přísný muž všiml. Byla si jistá, že mu nic neunikne.

Nyní se však tvářil bezvýrazně, v rysech se mu neodrážel ani sebemenší záblesk spokojenosti, že tak rychle uhodl její totožnost.

„Takže vy jste to věděl! Celou tu dobu jste to věděl a nic jste neřekl.“ Zlostně se napřímila.

Pokrčil lhostejně rameny. „Čekal jsem, až mi to řeknete sama.“

Jako by snad měla důvod mu věřit. Podle toho, co o něm věděla, to byl Fúadův přítel.

„Je Júnis v pořádku? A propustíte ho, když teď máte mě?“

V jeho tvrdé, pohledné tváři se cosi změnilo. Na okamžik to vypadalo, že ho překvapila. Ale to asi těžko. Vždyť to byl on, kdo vešel do místnosti a předem znal její totožnost.

„To zní, jako bych vás tady chtěl mít.“

Tara nedůvěřivě zamrkala. Existovala snad šance, že by ji prostě nechal jít? Moc tomu nevěřila, ale zoufale se chytala každého stébla. Ale… i kdyby nebyl přítelem jejího bratrance, jako vládce sousední země ji byl povinen vydat Fúadovi. Nechtěl by přece narušit mezistátní vztahy kvůli ženě, kterou ani nezná.

„Prosím, nechte odejít alespoň Júnise. Snažil se jen udělat dobrý skutek, to je vše.“

„Co pořád máte s tím Júnisem?“ Soustředěně se zamračil. „Proč pro vás tolik znamená? Co je zač? Je to váš milenec?“

„Samozřejmě že ne!“ Jak jen ho to mohlo napadnout? „Vždyť je dost starý na to, aby mohl být mým otcem!“ Setkala se s šejkovým skeptickým pohledem a důrazně zavrtěla hlavou. „Je to starý přítel mé matky,“ zopakovala. „Znali se ještě dřív, než se vdala. Pomohl mi hlavně kvůli ní.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepřítel, který mě zachránil.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.