Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

vydává

TJ KLUNE

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi *

JOSH LANYON

Případ mrtvého redaktora

* Přípravujeme

Copyright © 2016 Josh Lanyon

Cover © Lukáš Tuma

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-464-1 ePub (FANTOM Print)

ISBN 978-80-7594-465-8 mobi (FANTOM Print)

ISBN 978-80-908588-4-8 ePub (conQueer Media)

ISBN 978-80-908588-5-5 mobi (conQueer Media)

Fanouškům z LJ – díky, že tu jste

KAPITOLA
JEDNA

Trpět pro umění, to umím pochopit – ale umřít pro něj? Tak to fakt není můj styl.

Jenomže to vypadalo, že smrt je opravdu na programu dne, jak jsem hádal podle sténání mostu pod mýma nohama. Volnou rukou jsem se chytil dřevěného zábradlí, kluzkého deštěm, a zadíval jsem se dolů. Do nahnutých mostních pilířů bušila zpěněná hněď bahna, kamení a zlámaných větví. I já jsem zasténal.

Můj nepojízdný stříbrný lexus zůstal na opačné straně rozhoupaného mostu – příliš daleko na to, abych se teď vrátil. Most se vzepjal a já jsem se pověsil na zábradlí. Bičovaly mě dešťové kapky ne nepodobné lesklým jehlám. Zamžoural jsem a snažil se zahlédnout protější břeh. Marně.

Zatímco jsem váhal, rozhodnutí padlo za mě. Most se otřásl a zčásti se vyrval ze základů. Neměl jsem na vybranou, musel jsem tryskem vyrazit na druhou stranu. Nejistě jsem klopýtal v nepraktických polobotkách od Bruna Magli a snažil se neseknout sebou, jak mě obscénně těžký kufr mlátil do kolene a napěchované příruční zavazadlo se mi střídavě odráželo od boku a od pozadí.

V uších mi zněl hlas mojí agentky Rachel. „Nezabije tě, když se pro jednou slušně ohákneš.“

Slavná poslední slova. Já i moje kariéra, oba během týdne pod kytkami.

Dupdup, dupdup, dupdup…

Přes burácení vody jsem slyšel skřípot povolujících kloubů (naštěstí ne mých) a praskajícího dřeva. Měl jsem pocit, jako by se mi prkna propadala pod nohama. Představil jsem si sám sebe jako jednu z kreslených postaviček, jak několik vteřin kopu nohama do vzduchu, než konečně zafunguje gravitace. Přidal jsem – přesně jako kreslené postavičky.

Věděl jsem, že tenhle víkend bude chyba, už když mi ho Rachel navrhla. Věděl jsem to, přesto jsem své instinkty ignoroval. A teď jsem předběhl ostatní kandidáty na Darwinovu cenu o tři délky.

Most byl zpátky a vlnil se pod mýma dusajícíma nohama.

Dupdupdupdupdupdupdup… Moje nohy morseovkou ohlašovaly nástup paniky.

Tomuhle nikdo neuvěří. Snad. Snad nikdo neuvěří tomu, že jsem mohl být takhle pitomý. No, v prvé řadě nikdo neuvěří, že jsem se dobrovolně zúčastnil spisovatelského semináře. Stane se ze mě případ pro Nevyjasněné záhady.

Prakticky jsem slyšel, jak Robert Stack vážným hlasem shrnuje fakta pro diváky doma u obrazovek.

„Otázky ale zůstávají. Proč se Christopher Holmes rozhodl přejít přes starý, vratký a napůl zaplavený most pěšky poté, co dospěl k závěru, že by nebylo bezpečné přejet ho vozem? Proč tento čtyřicetiletý – ehm, devětatřicetiletý – autor řady cenami ověnčených detektivek souhlasil s účastí na spisovatelském semináři v odlehlé kalifornské vinařské oblasti, když se jeho přátelé i rodina shodují, že Christopher nenáviděl konference a z červeného vína ho vždy rozbolela hlava? A proč by tento celkem inteligentní a zjevně i příčetný muž utratil ZATRACENÝ MAJLANT ZA PÁR BOT, KTERÉ MU S NEJVĚTŠÍ PRAVDĚPODOBNOSTÍ PŘIVODILY SMRT?“

Robert Stack musel zesílit svůj skoro božský hlas do řevu, aby ho bylo slyšet přes hukot vody a bortících se břehů. Plahočil jsem se jako opilá nákladní mula a pod tíhou zavazadel vrávoral ze strany na stranu, když vtom jsem ke svému úžasu ucítil, jak prkna pod mýma nohama… nahrazuje bláto. Bláto a tráva. Špičky mých bot se zabořily do půdy jako horolezecké mačky a bezpečně tak ukotvily moje divoce balancující já na místě.

Dokázal jsem to, byl jsem na druhé straně.

A žil jsem.

Vyškrábal jsem se nahoru po nerovném svahu, otočil jsem se a zadíval se zpátky. Most, který spojoval Blue Heron Lodge s vnějším světem, se napůl sesunul do rozbouřených vod potoka. Do jeho vyvrácené konstrukce narážely křoviny, kamení a zmáčené mladé stromky, roztáčely se a voda je unášela dál po proudu.

Podlomily se mi nohy a těžce jsem dosedl na zavazadla. Asi jsem byl v šoku. Nemluvě o tom, že jsem si dal do těla víc než za posledních pět let dohromady. Hlavu a obličej mi zmáčel studený déšť. Svíral jsem svá zavazadla tak pevně, jako by obsahovala celý můj světský majetek, což byla vlastně pravda. Naštěstí byla napěchovaná tolika kusy náhradního oblečení, že by to vystačilo tuctu uprchlíků; jako jeden jsem se totiž cítil.

Podíval jsem se na hodinky. Byly čtyři. Kvůli špatnému počasí to vypadalo, že je mnohem víc hodin. Jedna věc byla jistá. Nechtěl jsem tady bloumat potmě. Zvedl jsem se na nohy. Proč mě, k čertu, nenapadlo vzít si z auta mapu?

Srub jsem nikde neviděl. To by bylo příliš snadné. Chci říct, proč by chtěl někdo ubytovat spisovatele v pěší dostupnosti – nebo aspoň na dohled – od hlavní silnice, že? Psavci by se mohli vypařit, zdrhnout před gumovým steakem a zvadlým salátem do místního fastfoodu – nebo do baru – vynechat workshopy vedené stejně zoufalými kolegy nebo, chraň bůh, dospět k závěru, že svůj čas lépe zužitkují tak, že budou psát, místo aby o psaní jenom mluvili.

Křivolaká cesta vedla vzhůru do borovicemi zarostlého kopce, který mizel v nízkých oblacích zataženého nebe.

Sebral jsem zavazadla a začal pajdat vzhůru. Ve vzduchu byly slabě cítit moře a kouř.

Po několika krocích, během nichž jsem připomínal Johna Silvera po pár lahvích rumu, mě napadlo, že bych v kufru přece jen mohl mít vhodné obutí. Sešel jsem z cesty a vklouzl pod větve borovic. Koruny stromů poskytovaly alespoň nějakou ochranu před lijákem a tlumily jeho zvuk. Klekl jsem si do jehličí, otevřel kufr a zašmátral v hromádce oblečení, které jsem nepoznával.

Nepoznával jsem ho proto, že bylo úplně nové a vybral mi ho nápomocný prodavač v obchodním domě Saks, zatímco jsem prověřoval „konkurenci“ v nedalekém Borders. A „konkurencí“ nemyslím mladší, statnější a vlasatější muže, než jsem já – myslím spisovatele s knihami v regálu „Doporučujeme“. Zlí kluci a dámy v růžovém. Lechtivé romány.

Nová garderoba byla součástí Rachelina mistrovského plánu na „obrození“ mého já, které mělo vdechnout nový život mojí kariéře. Nějak jsem nechápal, jak by několik piercingů a nový ohoz mohly přimět Stevena „Satana“ Krasse, mého nového redaktora u Wheaton & Woodhouse, k přehodnocení rozhodnutí zbavit se mě, když ho nedokázaly přesvědčit moje dosavadní úspěchy (jedenáct titulů na seznamu bestsellerů NYT a víc než dvacet cen). Neuměl jsem si představit, jakou přesvědčovací schopnost může mít černá kůže, byl jsem ale zoufalý. A vyděšený.

Od Zázraku k Propadáku v jedné snadné lekci. No, možná ne snadné, přece jen jsem psal už šestnáct let, padl jsem však za oběť jisté literární krizi středního věku – a to mi bylo sotva čtyřicet.

„Podle Stevena byly prodeje tvých posledních čtyř knih… no… slabé,“ pokusila se mi to Rachel vysvětlit. „Čísla prostě nejsou dobrá.“

„Jaká čísla? Slečna Butterwithová uzavírá případ už má třetí dotisk.“ Nemohl jsem uvěřit tomu, co slyším. Oni nám neobnoví smlouvu? Odmítnou moji opci?

„Přesto je to hluboký propad ve srovnání třeba se Slečna Butterwithová koná.“

Cítil jsem se otupěle. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl nastat den, kdy se já a slečna B. nedokážeme přehoupnout přes minimální stanovenou laťku.

„Prodeje ale klesly všem, ne? Tak to slýchám. Říká se, že už nikdo nečte. Všichni sledují DVD, poslouchají CD a hrají počítačové hry.“ Čelo mi orosil studený pot. Udělalo se mi zle. Odmítnutí nepřijímám dobře. Zeptejte se mého ex.

„Všem prodeje neklesly,“ odvětila Rachel opatrně. A skutečnost, že se vyjadřovala opatrně, mi řekla všechno, co jsem potřeboval vědět. V newyorkských vydavatelských kruzích proslula Rachel Vingová jako Dračice Vingová. „Koukni, Christophere, trh se změnil. Slečna Butterwithová je…“

Nemohl jsem to poslouchat. Musel jsem ji přerušit. Slečna Butterwithová možná byla kyprá a postrádala veškerý smysl pro módu, byla ale moje dítě, potomek mého srdce. Zvolal jsem: „Slečna Butterwithová je klasika, je to instituce. Stojí na stejném stupínku jako slečna Silverová a Hildegard Withersová.“ Větu jsem zakončil polknutím, skoro dětským zajíknutím. Dál jsem se hádal, jako bych potřeboval přesvědčit Rachel.

„Kritika ji přirovnala k slečně Marplové. Chci říct, slečna Butterwithová a pan Pinkerton vyřešili víc zločinů než…“ Nešlo jenom o moje živobytí, bylo to mé – no, vzhledem k tomu, že skutečně šlo o moje živobytí, jsem to prostě nedokázal akceptovat. První slečnu Butterwithovou jsem prodal hned po vysoké. Tu sérii jsem psal, tři knihy ročně, už šestnáct let.

„No, možná bychom měli zvážit samostatnou sérii pro pana Pinkertona,“ nadhodila Rachel nápomocně.

„Rachel!“

Dál uvažovala nahlas. „Jo… Víš, to není tak špatný nápad. Kočky, které řeší zločiny, jsou pořád v kurzu. Koukni na sérii Kočka, která. Možná by ho mohli omylem zavřít do kufru… do kufru… mám to. Do Států se pašují zbraně hromadného ničení a pan Pinkerton skončí omylem zavřený v jedné z beden.“

Moje zdrcující ticho muselo být víc než výmluvné.

Rozpačitě řekla: „Anebo taky ne. Není to konec světa. Jsi opravdu talentovaný spisovatel. Prostě potřebuješ jinou platformu.“

Platformu? A co takhle okenní parapet?

„Jenom proto, že s tebou Wheaton & Woodhouse neprodlouží smlouvu…“

„Tím chceš říct, že Steven Krass se mnou neprodlouží smlouvu,“ skočil jsem jí do řeči hořce. „Je to jeho rozhodnutí, ne? On je hlavní redaktor, ne?“

„Jde o obchod, Christophere. Není v tom nic osobního.“

„Mělo by to být osobní. Vydělal jsem jim majlant. Víš, jaké nabídky jsem během let dostával?“

No, jo, Rachel to věděla. Byla moje agentka. Taky ale věděla, že v nedávné době se mě nikdo přetáhnout nepokusil. Jenže místo aby na ten bolestivý fakt upozornila, přišla s brilantním plánem, abych svého bývalého redaktora zaskočil v Blue Heron Lodge, kde měl svojí božskou moudrostí celý víkend oblažovat své akolyty.

Rachel si ono zaskočení představovala jinak než já – její nápad zahrnoval menší šanci, že skončím ve vězení. Svým nejlepším mistrovským, profesionálním způsobem – ať už to, k čertu, znamenalo cokoli – jsem mu měl předložit zcela novou a naprosto brilantní sérii. Teď už jenom zbývalo nějakou vymyslet.

„Je to dokonalá příležitost vyzkoušet něco nového,“ naléhala.

„Já nechci zkoušet nic nového.“

„No, měl bys. Jsi chlap, ještě ti není ani čtyřicet a píšeš o sedmdesátileté staré panně a jejím kocourovi. To nemůže být zdravé.“

Tak moc mi zalichotilo, že si Rachel myslí, že mi ještě není čtyřicet, že jsem se nevzepřel tak důsledně, jak jsem měl.

Jednu botasku jsem vyhrabal z chomáče hedvábného suspenzoru (byl ten kluk v Saks sjetý?), druhou jsem našel neslušně zapíchnutou v rozkroku kalhot od Kennetha Colea. V nejistém podřepu, ve kterém jsem připomínal ruského tanečníka po několika panácích vodky, jsem se následně pustil do přezouvání. Jak jsem tam tak balancoval s jednou rukou zabořenou v mokrém borovicovém jehličí a druhou se tahal za botu, zachytil jsem koutkem oka záblesk barvy.

Dosedl jsem na zadek – sotva jsem si přitom všiml, že se mi do půlek zavrtává šiška – a civěl jsem. O několik metrů dál stála na mýtině malá budova. Připomínala tak trochu miniaturní japonskou čajovnu. Dveře s papírovou výplní visely nakřivo a zevnitř ven se skrz ně vyhrnula hromádka hadrů.

Cítil jsem, jak se mi ježí vlasy na šíji. Připadalo mi, jako by se v lese najednou rozhostilo smrtící ticho. Z větve přede mnou naprosto neslyšně ukápla jediná dešťová kapka podobná diamantu. Jinak se nic nepohnulo.

Pomalu jsem vstal a propajdal jsem okolo bronzové sochy sedícího Buddhy. Jak jsem se k čajovně s vylomenými dveřmi blížil, podařilo se mi na hromádku hadrů zaostřit. Rozeznával jsem nyní detaily, zlaté odlesky, fialové šmouhy a pomačkané khaki, a nabyl jsem jistotu, že se dívám na oděv.

Na oděv a vlasy.

Na tělo.

Zastavil jsem se několik desítek centimetrů daleko. Byla to žena. Žena, které přes obličej visely blond vlasy. Vypadalo to, že pod khaki pršipláštěm má oblečené švestkově fialové pyžamo. Byla bosá. Měla malá promodralá chodidla s rudě nalakovanými nehty a na jednom palci zlatý prsten.

Udělal jsem další krok vpřed a zastavil jsem se. Nedýchala. Nehýbala se. Neměla správnou barvu. Nemusíte psát detektivky, abyste na pohled poznali mrtvolu.

Skvělou nápovědou pak byla zlomená, zkrvavená větev, která ležela pár centimetrů od špičky mojí boty.

KAPITOLA
DVĚ

Nacházel jsem se uprostřed ničeho s mrtvolou.

Pozitivní na tom bylo, že ta mrtvola aspoň nebyla moje.

Na vteřinu nebo dvě – nebo i tři – možná čtyři – jsem tam stál a neprojevoval nic z chladné duchapřítomnosti, kterou proslula slečna Butterwithová ve svých čtyřiceti osmi případech.

„A kurva,“ zašeptal jsem. Dialogy mi jdou obvykle líp.

Člověk by řekl, že někdo, kdo vydělává na smrti a nebezpečí, si s nimi bude umět líp poradit. Bohužel vám musím oznámit, že já ten případ nejsem. Po době, která mi připadala nekonečně dlouhá, patrně ale zas až tak dlouhá nebyla (aspoň doufám), jsem se začal rozhlížet po… čem vlastně? Po příhodné telefonní budce? Poldovi? Slečně Butterwithové? O několik metrů dál jsem viděl ležet svůj otevřený kufr. Viděl jsem prázdnou cestu za ním. Cesta působila velmi pustě a les velmi tmavě a tiše.

Samozřejmě mohlo jít o přirozenou smrt. Větev se mohla zlomit v lijáku a vichru a té neznámé prostě spadnout na hlavu.

A pak se od její gumové hlavy odrazila a přistála půl metru daleko?

Jo, jasně. Snažil jsem se o tom přesvědčit sám sebe ve stejné chvíli, kdy mi došlo, že nikdo, pravděpodobně ani lidé, kteří by se zoufale toužili vypařit ze spisovatelského semináře, by si uprostřed listopadu nevyrazil na vycházku do lesa v pyžamu a navíc naboso.

Takže… existovala velká šance, že se nestala obětí bizarní nehody. Takže… s největší pravděpodobností stojím na místě činu.

Omluvně jsem ukročil vzad.

Pokud skutečně šlo o místo činu, nebylo nerozumné předpokládat, že někde v okolí může číhat vrah. Někde poblíž. Zadíval jsem se na čajovnu. Nalevo ode mě praskla větev. Prudce jsem se otočil. Nedokázal jsem říct, jestli křoví rozkomíhal vítr, nebo…

Periferním viděním jsem zachytil pohyb. Obrátil jsem se zpátky k čajovně, a jak jsem tak zíral, zdálo se mi, že se za rozbitými dveřmi pohnulo něco černého. Byl snad někdo uvnitř a sledoval mě? Anebo to byl jenom účinek stínů a světla? Spousty stínů a jenom trochy světla. Napínal jsem zrak, abych líp viděl.

„Haló?“ zavolal jsem až příliš hlasitě.

Déšť tiše šuměl v listí a na střeše. Pohlédl jsem na smějícího se Buddhu. Už nepůsobil tak vesele – vlastně vypadal, jako by se příšerně potil.

Spisovatelé se obvykle… dívají. Nejsme akční hrdinové. Chci říct, já o akčních hrdinech dokonce ani nepíšu. Udělal jsem další krok vzad, a pak další – a škobrtl jsem o další větev. Když jsem získal zpět rovnováhu, otočil jsem se, odsprintoval ke svým zavazadlům, padl jsem vedle nich na kolena a začal do nich cpát zpátky všechny své věci. Nemotorně jsem zaklapl zámky. Zvedl jsem se na nohy, přehodil si příruční zavazadlo přes rameno a vyrazil k cestě.

Víte, jak se říká, že smrti neutečete? No, strach vám dává křídla. I když připomínáte spíše bezhlavé kuře než majestátního orla, jak na úprku klopýtáte a vrávoráte, řítíte se bezhlavě křovím, kloužete po borovicovém jehličí a čvachtáte loužemi, které jsou vždycky hlubší, než očekáváte.

Vyběhl jsem na cestu, zastavil jsem se a hruď se mi nadouvala, jak jsem se snažil popadnout dech.

Nezdálo se, že by mě někdo pronásledoval.

Ta mrtvola – ta žena – musela přijít z chaty, ne? Z města sem přivandrovat nemohla. Byla v pyžamu, takže se sem pravděpodobně dostala uprostřed noci. Proč? Bylo pozdní odpoledne; jak to, že si jejího zmizení nikdo nevšiml? Jak to, že tohle místo nebylo prolezlé lidmi, kteří by ji hledali?

Byli jsme tu jenom já a… No, doufejme, že jsem tu byl jenom já. Zíral jsem kolem. V tmavém, neprostupném lese se nic nehýbalo, přesto jsem měl pocit, jako by mě někdo sledoval. Cítil jsem, že mě někdo sleduje.

A jelikož jsem stál přímo uprostřed cesty, bylo velice snadné mě sledovat. Popřípadě i pronásledovat.

Přeběhl jsem přes cestu a vpadl mezi stromy na druhé straně. Zůstal jsem stát ve stínech a hleděl na les naproti.

Nic se nedělo.

Panovalo tu takové ticho, že jsem slyšel tikot svých náramkových hodinek. Jak dlouho jsem tu mínil čekat? Dokud se něco nestane? Nechtěl jsem, aby se něco stalo. Už se toho stalo víc než dost. Bude lepší odsud vypadnout, než se stane něco dalšího. Hlavně pokud by se to mělo stát mně.

Znovu jsem se chopil zavazadel a vzal kopec ztečí.

Co ještě by se mohlo pokazit? Měli tady medvědy? Ačkoli jsem všechny své knihy zasazoval do malebných anglických vísek s děsivou mírou zločinnosti, znal jsem kalifornské dějiny a měl jsem takový dojem, že v téhle oblasti dříve žili grizzlyové, kovbojové a jiní antisociální masožravci.

Z houštiny přede mnou vyrazilo hejno křepelek. Zaječel jsem. Jelikož jsem však sotva popadal dech, vyznělo to spíš, jako když z balónku rychle uniká vzduch. Křepelky zmizely v mokrém tichu, bušily křídly a vydávaly zvláštní švitořivé zvuky.

Moje myšlenky se vracely zpátky k mrtvé v lese. Jak dlouho už tam ležela? Podle jejího vzezření moc dlouho ne. I když se v našich pohodových detektivkách snažíme omezit forenzní detaily na vkusné minimum, viděl jsem spoustu epizod Sběratelů kostí. A nejenom kvůli Davidu Boreanazovi.

Na vrcholu kopce jsem se znovu zastavil, abych si odpočinul. Dalo se bezpečně říct, že žádný přeborník v přespolním běhu nejsem. Svaly na lýtkách mě pálily. V boku mě píchalo. Záda mě začínala varovně pobolívat. Nemohl jsem uvěřit tomu, že se tak zoufale snažím dostat na místo, kam jsem původně vůbec nechtěl.

Pod sebou jsem uviděl rozlehlý staromódní dům z kamene a dřeva, který obklopovalo několik menších budov a chatek. V mnoha oknech hlavního domu poblikávala světla. Z několika komínů se vesele vinuly nitky bledého kouře. Okna většiny rozesetých chatek byla tmavá.

Za srubem se ve větru vlnily vinice. Mezi žloutnoucím listím jsem tu a tam viděl strašidelné záblesky červené nebo modré nebo stříbrné – hádal jsem, že jde o nějaké kovové plašičky ptáků.

Údolí obklopovala děsivá hradba horských štítů, jejichž vrcholky se utápěly v bouřkových mračnech. Paráda. Dokonalé útočiště pro kanibaly.

Upustil jsem zavazadla na zem. Vyhozená záda by byla skvělým dobarvením tohohle víkendu. Co mě popadlo nakoupit tolik krámů? Proč jsem prakticky vyhazoval peníze oknem, když jsem byl technicky vzato nezaměstnaný? Ani představa medvědů tančících po okolních lesích v mých nových slipech od Calvina Kleina mě nemohla donutit trmácet se s těmi věcmi dál. Nové spodní prádlo. Jisté znamení zoufalství. Nové spodní prádlo jsem si nekoupil od…

Jo. Jako by nestačilo vyrazit do neznámých končin, teď navíc podniknu výlet do vzpomínek.

Kdepak. To se nestane. Zaskřípal jsem zuby nad muky rozedřených pat – a ještě bolestivějších vzpomínek – a pustil jsem se dál.

A dál.

Konečně se přede mnou objevil srub z kamene a dřeva připomínající malované pozadí z placu westernového seriálu. Jak jsem stoupal po schodech na dlouhou verandu, ve větru řinčela zvonkohra z rezavých kravských zvonců. Strčil jsem do těžkých vstupních dveří, otevřel je a málem jsem zavrávoral z kombinace tepla a útulných vůní hořícího dřeva a vařícího se jídla.

Napůl jsem se zhroutil na pult recepce, která se zdála opuštěná – tedy pokud jste nepočítali vycpanou sobí hlavu na stěně. Na naleštěné desce pultu stál stříbrný zvonek. Použil jsem ho.

Po veselém zacinkání následovalo ticho.

„Haló?“

Chodbou ke mně doléhaly hlasy a zvuky veselí, jako by tu měli… večírek? Neměli tihle lidi psát? Jak někdo mohl v takovém virválu pracovat?

Jako náměsíčný jsem se začal šourat krátkou chodbou s indiánskými koberečky na podlaze. Zachytil jsem svůj odraz v dlouhém zrcadle a problesklo mi hlavou, že ta osoba vypadá jako pouťová verze Quasimodova mladšího bratra. Skoro se mi ulevilo, když mi došlo, že jsem to já – nechtěl bych s tím stvořením zůstat o samotě.

Po několika metrech jsem se ocitl před dveřmi něčeho, co vypadalo jako konferenční místnost. Obrovská francouzská okna nabízela výhled na dlouhou verandu a vinice. Hory za nimi mohly být klidně namalované. Odhalené trámy vysokého stropu mizely ve stínech. V obrovském krbu vesele praskal oheň.

Místnost byla narvaná lidmi, kteří mluvili jeden přes druhého – vzpomněl jsem si, že přesně tak to na konferencích chodí. Velkou část osazenstva tvořily ženy do třiceti let. Navzdory chladnému počasí tu byla spousta odhalených paží a nohou. Míň odhalených pupků jsem viděl i na soutěži břišních tanečnic. To byly samozřejmě představitelky chick-litu, neboli literatury pro ženy od žen. Psaly detektivky jako Smrt pije latté a Mrtvá v koktejlkách. Se svými kreslenými obálkami a šik portrétními fotkami se jim podařilo udělat z vražd a vyšetřování něco… frivolního.

Před krbem seděl andělsky nádherný blonďák s kytarou. Nehrál na ni – možná to byla jenom rekvizita. V duchu jsem si udělal poznámku, abych ho požádal, ať nám něco zahraje.

Rachel jsem objevil skoro okamžitě, a to podle kruhu uhranutých lidí, kteří se zdáli uchváceni pohledem na své boty. Rachel měří bez podpatků metr padesát a je nemožně nádherná – jako malinké mandarínské figurky císařoven. Malenka střihnutá Vogue. Navzdory své maličkosti se dá jenom těžko přehlédnout. Z hloučku lidí, se kterými se vybavovala, jsem nikoho neznal. Rachelin křišťálově čistý asijsko-anglický přízvuk se rozléhal.

„Vražda je vždycky žhavé téma. Je vždycky aktuální. Auden to řekl nejlíp. ‚Vražedné záhady stojí v protikladu k nevinnosti a pocitu viny.‘“

Zastřelte mě někdo.

Nalevo od ní stál Steven Krass, kterého jsem poznal z fotek v časopise Mystery Scene. Byl vysoký, blonďatý a pohledný – takový ten typ, který byste naverbovali do boje za Vaterland.

Hovořil s čilým, štíhlým mužem v černém a s fešným knírkem a bradkou, díky nimž vypadal jako mladý španělský grand.

Kristova. Noho. Jak se říká. JX Moriarity. Jak skvělé. Jak… ironické. Jak dokonale ironické. Naposledy jsem s ním zkřížil kordy – a jiné tělesné části – na začátku kariéry. A teď jsem na něj musel narazit zrovna tady. Z nějakého důvodu se mi do paměti nejvíc vryl živý obrázek jeho pevného snědého pozadí, jak opouští moji hotelovou postel a mizí v leviskách.

Rachel se otočila a všimla si mě. „Ach,“ hlesla. Tedy spíše zalapala po dechu – byl to zvuk, jaký by asi vydala anglická královna, kdyby ji někdo poplácal po zádech a oslovil ji „Liz“.

Lidé okolo ní – neustále se obklopovala houfem nadějeplných stoupenců – se otočili, aby se podívali, co jejich bohyni tak vyplašilo. Bylo to jako ve filmu, kdy se všichni otočí k nově příchozímu, hudba ztichne a vše zpomalí – po čemž obvykle následuje smršť kulek a smrt všech přítomných v bílém.

Třebaže Rachel nevytáhla ze své kabelky od Prady uzi, netvářila se šťastně, když se oddělila od ostatních a začala se prodírat ke mně. Chytila mě za paži a zasyčela mi do ucha: „Christophere, říkala jsem ti, ať se oblečeš líp.“

KAPITOLA
TŘI

Chtěla tím snad naznačit, že tohle je moje obvyklé vzezření?

Vyprostil jsem se z jejího policejního sevření. Jako sok z nějakého laciného braku jsem naopak zasyčel já na ni: „Tak abys věděla, most vzala voda. Od hlavní silnice jsem musel jít po svých.“

„Ty jsi šel pěšky?“

Rachel to vyřkla s takovou hrůzou, až byste si mysleli, že je rodilá Kaliforňanka.

„Asi osm kilometrů. Píchl jsem. Ale to je to nejmenší.“ Následující informaci jsem jí předložil s hořkým zadostiučiněním. „V lese jsem našel mrtvolu.“

„Ty…?“ Nedokázala dokončit větu. Zírala na mě. Oči mandlového tvaru jí zazářily, pak ale zase pohasly, když si všimla mého ponurého výrazu. „Do prdele. Myslíš to vážně?“

Opravdu mě považovala za tak zoufalého, abych se chtěl obrodit jako cvok, který prohlašuje, že viděl vraždu nebo ho unesli mimozemšťani? No, vlastně jsem tak zoufalý byl, jenom jsem neměl tak velkou představivost.

„Myslím to vážně. Zastavil jsem se u nějaké japonské čajovny v lese, abych se přezul, a tam ležela… mrtvá ženská.“ Co jiného by tam asi mrtvá ženská dělala?

Rachel se zadívala na moje zablácené boty. Hlasem média na seanci zopakovala: „Čajovna… v lese?“

„Rachel, vzpamatuj se. Možná to byla svatyně. Možná kůlna na nářadí. Co já vím? Důležitá je ta mrtvá ženská.“

Těžce polkla. „Určitě byla mrtvá?“

„Stoprocentně. Musíme to někomu říct.“ Začali jsme poutat pozornost. Obklopila nás Rachelina kotérie a začala se zajímat, kde je problém. Steven Krass naštěstí dál visel na každém slově JX Moriarityho na opačné straně místnosti. Pravděpodobně mu plánoval dát moje místo v jarním katalogu Wheaton & Woodhouse. Ne že bych byl paranoidní.

„Kdo to tu má na povel?“ zeptal jsem se.

„Edgar a Rita Croftovi,“ řekla Rachel.

Nepochyboval jsem o tom, že jako pár vyhráli nějakou cenu. „No, radši bychom jim to měli říct. Budou to muset nahlásit úřadům. I když netuším, jak se sem někdo dostane, teda pokud sem nevede ještě jiná cesta.“

„Do prdele,“ zopakovala Rachel. Otočila se a protlačila se davem k dlouhému švédskému stolu, u kterého vysoká, statná žena kolem šedesátky s nemožně havraními vlasy strkala muffiny do igelitových sáčků.

„Rito, stalo se něco hrozného.“

Rita skoro ani nezpomalila své tažení za spásu muffinů. „Zlato, na opravě toho kávovaru fakt pracujeme,“ odvětila a balila rychlostí obsluhy u expresního výdeje, která touží po titulu zaměstnankyně měsíce.

„Tohle je Christopher Holmes a –“

Rita se zarazila a snědé prsty zaryla do čokoládového muffinu. Zadívala se na mě s poznáním a nevírou.

Konečně, pomyslel jsem si a hned se mi zlepšila nálada. Fanynka. Patřila do správné demografické skupiny, i když vydavatelství v těchto dnech na padesát plus bohužel necílí.

„Máte dva dny zpoždění, pane,“ informovala mě důrazně. „Jenom abychom měli jasno. Peníze za chatku ani za konferenci nevracíme.“

Takže žádná fanynka. Loupl jsem pohledem po Rachel. Věděla naprosto přesně, že jsem se nechystal konference zúčastnit. Vážně jsem se nechystal účastnit workshopů vedených nadšenými dvacítkami na téma „jak dostat první román na papír“ nebo „jak dát hrdinovi tu správnou vadu na kráse“ (jako byste museli kopat hodně hluboko, abyste u chlapa našli nějakou vadu na kráse). Mrazilo mě už jen z té představy. Anebo z mojí osmikilometrové nucené vycházky v lijáku.

„Za to nedorozumění se omlouvám,“ začal jsem, „ale je tu něco, co byste měla –“

„Z naší strany o žádné nedorozumění nešlo,“ odsekla Rita. „Vaši rezervaci jsme vám podrželi v dobré víře.“

„Dobrá, ale –“

„Tato konference – seminář, říkejte tomu, jak chcete – se vyprodala už před třemi měsíci.“

„Jasně. Chápu –“

„Rezervace se dá zrušit nejpozději dva týdny před termínem.“

Vyhrkl jsem: „V lese máte mrtvolu.“

Rita na mě vytřeštila své světle modré oči, zatímco po jezírku posluchačů okolo se rozběhly šokované vlny.

„Mohl jsi jí to oznámit jemněji,“ zabručela Rachel.

Ignoroval jsem ji a řekl Ritě: „Blondýna, asi kolem padesátky, fialové pyžamo, zlatý prsten na palci u nohy?“

Rachel se ostře nadechla. „Peaches Sadlerová.“

Další vlny na růžovém jezírku – napadlo mě, jak mohla Rachel identifikovat mrtvou ženu podle jejího pyžama a prstenu na palci u nohy.

Peaches Sadlerová. Broskvička Sadlerová. Muselo to být její pravé jméno. Žádné marketingové oddělení by nepřišlo s něčím takovým. Proč se mi to jméno ale zdálo povědomé?

„No,“ protáhla Rita, zdánlivě nepohnutě. „To všechno vysvětluje.“

Co to vysvětluje? napadlo mě, nedostal jsem ovšem šanci zeptat se. Rita prohlásila, že musí najít Edgara, a vytratila se bočními dveřmi z místnosti. Zprávy o Peachesině smrti se mezitím šířily dál a dál v dospělé verzi tiché pošty – a asi se stejnou přesností.

„Stárnu. Musel jsem nechat zavazadla u silnice.“ Automaticky jsem se natáhl po čokoládovém muffinu, který tu zůstal v pytlíku ležet. I přes celkem slušný oběd, který jsem si dal na letišti v L.A., jsem umíral hlady. Při úprku o život člověku vyhládne. „Tak jo, kdo je Peaches Sadlerová?“

Rachel netypicky uhnula pohledem. „Peaches Sadlerová je autorkou Někdo to rád luxusní. Bestsellerové humorné detektivky loňského roku. Však víš, literární dílo, ale se sexy chick-lit citem. Je bomba. Byla… bomba.“

Vnímal jsem spíše Rachelin tón než její slova a cpal jsem se muffinem, jehož čokoládová sladkost se mi rozplývala na jazyku. „Okamžíček,“ zamumlal jsem s plnými ústy a ometl si z rukou drobky. „Není to ta bába, co napsala tu esej v New York Times? Pojmenovala to ‚Kdo zabil slečnu Marplovou?‘ a z úpadku klasické detektivky v ní vinila pisálky, jako jsem já. ‚Druhého bratra Sherlocka Holmese a podobnou chátru,‘ jak psala.“

Rachel se kousala do karmínových rtů – což jsem u ní ještě nikdy neviděl. „Nemyslím si, že by si vzala za cíl zrovna tebe, spíš zevšeobecňovala –“

„Tak to určitě. Ta mrcha rozpitvala – roztrhala na cucky – tři z mých nejpopulárnějších titulů. Slečnu Butterwithovou označila za dotěrnou starou škatuli v ohavných botách a bez špetky smyslu pro humor. Tvrdila, že je jako Frankensteinova nevěsta, groteskní pasticcio svých starších a mnohem chytřejších sester.“

Před přečtením oné eseje jsem ani netušil, co pasticcio znamená – každé slovo toho textu se mi však vpálilo do paměti.

Rachel se zatvářila ještě neklidněji. „Měj na paměti, že Peaches jenom reagovala na jinou velice kritickou esej nového směru, kterým se detektivní fikce vydala…“ Pohlédla mi přes rameno a nasadila nejistý bílý úsměv. „Ahoj, JXi.“

Okamžitě jsem tak strnul, až mi začala vibrovat hlava – a ani za život bych nedokázal vysvětlit proč. O tom muži jsem přemýšlel čistě profesionálně – a to bylo taky tak všechno, co měl na sobě, když už jsem o něm přemýšlel. Ohlédl jsem se a snažil se nepřerazit si ztuhlou páteř. JX Moriarity mi věnoval sardonický úsměv, který se tak skvěle vyjímal na přebalech jeho knih. V uchu se mu leskla malinká zlatá pecka.

„Kit Holmes,“ pravil jediný člověk na světě, který mi říkal Kit, a ne Christopher. „Mě snad raní mrtvice.“

„Kéž by,“ zamumlal jsem.

„Říkal jsem si, že jsi to ty.“

Fakt? Pamatoval si mě jako Věc z močálu? Jak lichotivé.

„Zase se setkáváme,“ řekl jsem věcně, jako bychom na sebe narazili na Park Avenue – nebo třeba pod keřem v Central Parku. „Jak ses měl?“ Ne že bych se musel ptát. Vypadal skvěle a stačilo otevřít Publisher’s Weekly, abyste viděli, jak jeho nejnovější thriller šplhá vzhůru po žebříčcích jako zabiják obrů Jack po fazolovém stonku. Ne že bych někomu zazlíval úspěch. Aspoň ne moc.

„Dobře. Skvěle.“ Podal mi ruku, což mi připadalo dost formální vzhledem k živosti mých vzpomínek. Přehodil jsem si muffin z ruky do ruky, abych mu s ní mohl potřást – a jenom jsem doufal, že mu neupatlám dlaň čokoládou. Zvedl obočí. „Studené ruce, studené srdce,“ řekl.

„Ha,“ odpověděl jsem.

Přejel mě pohledem. „Jsi promočený.“

„Tys fakt býval policejní detektiv, co?“

„Slyšel jsi už o Peaches?“ zašeptala Rachel, čímž uťala všechny další zdvořilosti.

Pořád mě držel za ruku, proto jsem ucítil, jak strnul. „Co je s ní?“ Zněl… mrazivě. Anebo jsem do něj možná promítal vlastní pocity. V tu chvíli bych prodal duši za horkou sprchu a suchý oděv.

Boční dveře se otevřely a Rita se vrátila s vysokým mužem s hranatou čelistí a bujnou kšticí stříbrných vlasů, který připomínal pěkně zestárlého Clarka Gablea. Na sobě měl kovbojské boty a olivově hnědou střeleckou bundu.

„To vy jste našel slečnu Sadlerovou?“ Měl atraktivní chraplavý hlas, který se velmi lišil od JXova zastřeného tenoru.

A když už o něm byla řeč, JX mlčel jako kámen.

Přikývl jsem. „Ležela v tom japonském chrámu v lese.“

„Ve svatyni? A určitě byla…“

„Zcela určitě.“

„Je to fakt tragédie.“ Lítostivě potřásl hlavou. „Fakt škoda.“

„Rozhodně to nevěstí nic dobrého pro konferenci,“ poznamenala Rita. „A ani pro nás. Co dělala tam venku v tomhle počasí?“ Zněla pobouřeně. „Říkala si o potíže!“

Edgar pravil: „Mladíku, nevadilo by vám ukázat nám, kde je?“

Vlastně vadilo. Byl jsem špinavý, mokrý a vyčerpaný a mrtvoly jsem měl nejradši na stránkách detektivního románu. „Já? Je přímo tam ve svatyni. Vy víte, kde ta svatyně je, ne?“

Zvedl stříbřité obočí. „Ovšem, ale –“

„Už jste určitě volal šerifovi, ne? Jsou na cestě?“

„Telefony nefungují,“ ozval se JX úsečně. „Už od poledne.“

Pohlédl jsem jeho směrem. Jeho ostře řezané rysy vypadaly ještě ostřeji než před chvílí.

„No, a co mobily?“ Jako samozvaný poustevník jsem se s žádným neobtěžoval, neuměl jsem si ovšem představit, že by si zbytek těchhle přisluhovačů technologie s sebou žádný nevzal.

„Všiml sis těch hor kolem? Není tu signál.“ I Rachel se tvářila divně. Možná jí docházelo, že jsme tady uvěznění. Ani mně to nebylo příjemné.

„Internet?“

„Srub nemá přístup k síti,“ informovala mě Rachel. „Když mají spisovatelé internet, neodvádí žádnou práci.“

„Rádio? Vysílačky?“ Otočil jsem se k Edgaru Croftovi.

Lítostivě potřásl hlavou. „Někde tu bude stará rádiová stanice. Později se ji pokusíme najít.“

„Poštovní holubi?“ Když jsem nervózní, plácám nesmysly. „Deka a táborový oheň?“

JX si odfrkl.

Jo, vyplývalo z toho, že prozatím jsme tu uvízli. Nemohli jsme nikam zavolat a zjevně jsme nemohli ani odsud. Což znamenalo, že ani sem nemohla přijet policie – a než pomine bouře, nemohli dokonce ani poslat helikoptéru.

„A mezitím…“ řekl Edgar pomalu. Větu nedokončil. Nemusel.

JX se zjevně vzchopil. „Správně,“ řekl bryskně. „Ztrácíme denní světlo.“

Oba se na mě s očekáváním zadívali. „Ale… mě přece nepotřebujete,“ protestoval jsem. „Víte, kde ta svatyně je. A já se musím převléct z těch mokrých šatů. Opravdu. Jsem náchylný na –“

„Nemůžeme čekat,“ přerušil mě JX. „Z dlouhodobého hlediska nám to ušetří čas.“

Aha. On si to užíval. A co mělo znamenat to „nám“? Měl v plánu přidat se k expedici? Jednou polda, vždycky polda?

„Ne, neušetří. Je přímo tam. Nemůžete ji minout.“ První tělo vpravo.

Zamračil se mojí neochotě splnit občanskou povinnost, ale proč by mě měl zajímat jeho názor? Byl to prostě chlap, se kterým jsem jednou – ehm – no, byl to prostě chlap.

„Určitě si pro tebe můžeme vypůjčit nějaké suché oblečení, Christophere,“ řekla Rachel a já jsem po ní střelil nevděčným pohledem.

„Ovšem,“ odvětil Edgar lehce. „Přinesu nějaké džíny a flanelku.“

„Sejdeme se ve vestibulu,“ řekl JX. „Řekněme za deset minut?“

Kdyby tu někoho zajímal můj názor, „za deset minut“ by to tedy rozhodně nebylo. Nechal jsem si to ale pro sebe a dovolil Rachel, aby mě odvlekla do svého pokoje. Stana Krasse jsem neviděl, zatímco jsme se prodírali davem. Pravděpodobně někde torpédoval kariéry a ničil životy dalších nic netušících lidí. Ostatní v místnosti si nevěřícně, šokovaně mumlali. Špatné zprávy se šířily rychle.

Chodba před jídelnou byla opuštěná – stejně jako recepce. Po strmém rustikálním schodišti jsme vystoupali do druhého patra. Další indiánské koberečky a indiánské košíky. Z šikmého stropu visely lustry z tepaného železa ve tvaru kaktusů a větví a vrhaly měkké světlo na reprodukce Charlieho Russella a černobílé fotky vinice v padesátých letech. Rachel mě vedla dlouhou chodbou. Mumlání za zavřenými dveřmi mi připomínalo včely v úlu.

V Rachelině pokoji jsem se snažil vyhnout pohledu do zrcadla, ale bylo to jako snažit se nedívat na dopravní nehodu. Veškeré stopy po literárním lvovi, za kterého jsem se snažil před příchodem do tohohle ďáblova doupěte vydávat, byly pryč. Zbyl jenom čtyřicetiletý muž průměrné výšky, průměrné váhy, hnědých očí a špinavě blond vlasů, jehož velmi drahý účes vypadal v současném rozmočeném stavu jako každý jiný. Nejzajímavější na mně byl bahnitý povlak.

Během poutě divočinou jsem ztratil jednu ze dvou malinkatých náušnic, které mi zdobily pravé ucho. Už jedna náušnice by byla příšerná. Ale dvě? A ta zatracená věc mě stála jmění, neboť se ukázalo, že jsem alergický na všechen kov kromě platiny. Odložil jsem zbývající pecku na skleněnou poličku a otevřel jsem dveře sprchy.

Dal jsem si rychlou a horkou sprchu, utřel se a oblékl si nadměrné džíny a kostkovanou flanelovou košili, které mi tu Edgar Croft nechal. Edgar byl asi o patnáct centimetrů vyšší než já. Vypadal jsem jako špunt, který si hraje na kovboje. Otevřel jsem ústa, abych si postěžoval Rachel, pak jsem si ovšem uvědomil, že od našeho příchodu sem nahoru neřekla ani slovo.

„Hej, jsi v pohodě?“ zeptal jsem se a vystrčil jsem hlavu z koupelny. Stála u otevřeného okna, kouřila a tenké stružky modrého dýmu vyfukovala do propršeného vzduchu.

Neotočila se. „Samozřejmě.“

Musel jsem to akceptovat. Mých deset minut uplynulo už před čtvrt hodinou. Vrátil jsem se do parné koupelny a vysušil si vlasy fénem, na elegantní naježený účes, s nímž jsem opouštěl domov, jsem přitom vůbec nedbal. Střapatý vzhled zrovna teď odpovídal mojí náladě, hlavně jsem ale byl suchý a bylo mi teplo. Na ničem jiném nezáleželo.

Když jsem se dal do pucu, Rachel se otočila a přejela mě pohledem. „Možná by sis měl půjčit můj pudr,“ řekla a přerušila tak své netypické mlčení.

„Rachel, prosím. Jsem gay, ne Evropan.“ Jako by pudr něco změnil. Možná plastika. Nebo botox. „Myslím, že Peaches ocení moji zajímavou bledost.“

Zavrtěla hlavou, jako by to bylo beznadějné. Souhlasil jsem s ní. Vlastně jsem vždy věřil, že celá tahle věc je beznadějná – už předtím, než jsem v lese narazil na mrtvolu. Polovině z toho, o čem to černé odpoledne mluvila, jsem nerozuměl. Všechno to o Candace Bushnellové a Sexu ve městě a botách – botách? – mi znělo jako cizí jazyk. Už velmi brzy jí budu muset přiznat, že jsem pořád nepřišel s žádným nápadem na zcela novou a absolutně brilantní sérii. Jak jsem tak o tom přemýšlel, možná toto hrůzyplné zdržení nebylo až tak špatné.

Vzal jsem si obrovskou prošívanou kostkovanou bundu, kterou mě zaopatřil Edgar výměnou za moji promočenou značky Burberry, a připraven k akci asi jako kluk v otcově županu jsem zamířil dolů na schůzku s JXem a Edgarem.

Našel jsem je ve vestibulu, kde stáli u těžkých vstupních dveří a tiše spolu hovořili. Edgar vypadal jako kovboj z reklamy na marlborka a JX jako by vystoupil ze stránek GQ. Je těžké mít rád muže, který je mladší a úspěšnější než vy. Jeho upravenější zevnějšek vše ještě zhoršoval.

Rita mě oslovila zpoza pultu recepce. „Spát budete v jedné z chatek. Číslo devět.“ Postrčila ke mně přes pult klíč.

Číslo devět, číslo devět… Myslí mi běžel zlověstný refrén z alba White Album od Beatles.

„Rito, to může počkat,“ řekl Edgar. „Musíme jít.“

„Nezní to, jako by se slečna Sadlerová chystala někam zmizet,“ opáčila Rita lakonicky. Za pultem s ní stála mladá žena s tlustými brýlemi a účesem, kterým mi připomínala Velmu ze Scooby-Doo. Nad Ritinými slovy zalapala po dechu.

Pochopil jsem, že Rita mluví tak, jak jí zobák narostl, ale musel jsem s ní souhlasit. „Jde o to,“ řekl jsem, chopil se pera, které mi podala, a automaticky podepsal papíry, které mi přistrčila, „jestli nebude policii vadit, že jí podupeme místo činu?“

Všichni čtyři – tedy pět, pokud počítáte chudáka soba na stěně nad pultem – na mě vytřeštili oči.

„Místo činu.“ Řekli to najednou. Člověk by si myslel, že si to nacvičili, zatímco jsem byl ve sprše.

„Ach,“ hlesl jsem. „O tom jsem se nezmínil?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ mrtvého redaktora.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.