Astra

Copyright © Cedar Bowers, 2021

Translation © Naďa Funioková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-021-3

Mikeovi

Nebudu předstírat

Nebudu si nasazovat úsměv

Nebudu říkat, že jsem v pohodě, kvůli tobě

Kvůli tobě, ať jsi kdokoli

Kvůli tobě, ať jsi kdokoli

Kvůli tobě, ať jsi kdokoli

Martha Wainwrightová
(úryvek z písně „Bloody Mother Fucking Asshole“)

Raymond

Raymond Brine nechce na to ještě nenarozené dítě vůbec myslet. Nechce myslet ani na ně, ani na Glorii a ani na svou roli v celé té záležitosti. Nechce myslet na toho kňourajícího a bezmocného tvorečka. Na jeho pupeční šňůru, na jeho první pláč nebo hebkou novorozeneckou pleť. Nechce myslet na jejich společnou krev, rodinná pouta nebo urputnou nutkavou potřebu lidstva tuto těžce zkoušenou planetu přelidnit. Jediné, co chce, je pracovat. Lopotit se se svými druhy pod nekonečnou oblohou na polích Nebeské farmy. Soustředit se na půdu, zavlažování, sklizeň a stavění dalších budov pro potřeby komunity – jenže se k němu teď rychlostí komety řítí tohle dítě, které už stačilo ve všem nadělat chaos.

Gloria dorazila se záplavou jarních dělníků v březnu a Raymonda po dlouhé zimě prožité osamoceně ve srubu s jedinou místností, který si vlastníma rukama postavil z jedlového dřeva pro první zimu na farmě, přitahovala svým pohotovým smíchem a širokými rameny, takže jí dovolil strávit pár nocí v jeho posteli. Když začalo být záhy zřejmé, že má dívka zájem o něco víc, požádal ji, aby se přestěhovala do jurty za ostatními, důrazně jí vysvětlil, že nevěří na monogamní vztahy, že si nadevše cení své nezávislosti, že nikdy neměl v plánu se vázat. Právě tato jeho slova pak Gloria uvedla jako důvod, proč mu své těhotenství až do června tajila a proč tu novinu oznámila veřejně během společné snídaně, namísto aby si s ním promluvila mezi čtyřma očima.

Když ženy skončily s gratulacemi a přestaly přejíždět prsty po Gloriině drobném vypouklém bříšku a líbat ji na plné tváře, odtáhl ji Raymond stranou, aby jí znovu vysvětlil, že není tenhle typ muže. Není typ, který by se chtěl oženit a zaopatřovat dítě nebo který věří, že A a B nutně vedou k C. Nehodlá se odstěhovat do města, dát se ostříhat, sehnat si práci v bance nebo provádět jiné podobné nesmysly. Nehodlá kupovat dům ani kočárek, protože tohle by byl jen začátek. Pro odchod na Nebeskou měl své důvody a nedovolí, aby ho něco svedlo z nastoupené cesty či zpomalilo. Pokud Gloria doufá, že s ní založí rodinu nebo že se dočká vyznání lásky, vzala si do hledáčku nesprávného muže.

Navzdory Raymondovu neochvějnému postoji se Gloria po celé léto zdržovala v blízkosti Nebeské. Občas ho vyhledala u řeky nebo v zahradách, tu a tam dokonce odvážně zaklepala na dveře jeho srubu, aby mu ukázala svetřík, který uháčkovala pro miminko, případně aby ho informovala o tom, že v noci cítila, jak kope. Když ji Raymond takhle spatřil, současně zranitelnou i tvrdohlavou, snažil se dívat všude možně, jen ne do jejích širokých zelených očí, a přesvědčoval ji, že by pro ni bylo lepší, kdyby odsud odešla a vyhledala pomoc své matky. On s jejím dítětem nechce mít nic společného.

„S naším dítětem,“ připomněla mu Gloria pevným hlasem.

„Když to říkáš,“ pokrčil rameny a zavřel dveře.

Léto se překlopilo do podzimu, avšak ani poté, co se většina sezónních dělníků vrátila do města, aby si užívala výhod elektrického vytápění, nejevila Gloria žádné známky toho, že by se chystala farmu opustit. A tak v říjnu, to už jí pod šaty zdobenými výšivkou dávno začalo vystupovat břicho a jejich spodní lem se soukal po stehnech vzhůru, jak dítě rostlo, podstoupil Raymond další opatření, aby se s ní nemusel vídat. Napřed si odnesl ze srubu těch pár osobních věcí a rozbil tábor u řeky. Pak přestal předsedat ranním schůzkám, a dokonce i chodit nahoru na kopec na společně připravovaná jídla. Namísto toho si vždycky nasbíral v zahradách nějakou tu kapustu, mrkev, fenykl nebo cukety, a byl čím dál hubenější.

V listopadu mu Doris, jeho přítelkyně z dětství a spoluzakladatelka Nebeské farmy, oznámila, že spolu s Gloriinou kamarádkou Clodagh přestěhovaly nastávající matku do jeho srubu, kde je tepleji, a že i když všichni ostatní na zimu odešli, ony tu zůstanou, dokud se dítě nenarodí – nechtěly, aby ta chudinka zůstala na všechno sama. Ačkoli to křížilo jeho plány, pořád byl přesvědčený, že si Gloria časem uvědomí, jaké chyby se dopouští, a tak ve svém úsilí vytrval. Noci trávil na břidlicovitém říčním břehu a s hlavou opřenou o srolovanou bundu hleděl vzhůru k blikotavému svitu hvězd rozptýlených po obloze. A když na takové nocování začalo být příliš chladno, přespával v malém seníku ve stáji s kozami a nad vodou ho držela naděje na to ráno, kdy se probudí a zjistí, že žena i s tím svým těhotenským břichem konečně zmizela. Nebo ještě líp, probudí se a zjistí, že celá tahle pohroma byla jen ošklivý sen.

Teď už je půlka prosince a Raymond stojí na vrcholku vysokého dřevěného žebříku, zatímco nováček Wesley pevně přidržuje spodní příčky, aby se náčiní na skalnaté půdě neviklalo. Dokončují konstrukci šest metrů vysokého kopulovitého skleníku, který potřebuje už jen pět skleněných tabulí, než bude kompletně připraven na zimu. V dálce vyzpěvují vrabci a drozdi a pod tenkým ledem zurčí zimně rozvodněná řeka. Přírodní kakofonie tvoří za normálních okolností jediný zvukový podkres farmy, dnes se sem však z Tábořiště nese ještě něco dalšího: ženský zpěv. Odhodlaný. Raymond rozeznává větrem nesené chvějivé tóny.

Zahákne kladivo do zadní kapsy a začne sestupovat, když vtom Wesley dole zaječí a žebřík se sveze doleva. Raymondovy prošoupané gumáky ztratí oporu a příčky mu vyklouznou zpod rukavic. Díkybohu spadne jen asi o metr, pak se mu podaří znovu zachytit žebříku a na zemi přistane živý a zdravý.

Otřeseně si mne čelist pod dlouhými, zcuchanými vousy a chlapec ho při tom obezřetně pozoruje.

„Je mi to fakticky hrozně líto. Za to můžou ty ženské, úplně z nich šílím,“ koktá Wesley, obličej celý rudý a bojácný, jako by očekával výprask.

„To nic. Nikdo neumřel.“

Wesley ukáže na kopec. „Slyšíš je? O co myslíš, že jim jde? Vyzpěvujou furt dokolečka jedno a to samý.“

Raymond pokrčí rameny. „Netuším,“ ucedí, i když ví prakticky jistě, jaký to má důvod.

Nechá kluka uklidit žebřík, zatáhne zip bundy proti chladu a, pořád ještě trochu rozhozený po tom pádu, vyrazí volným krokem k výběhu. Cestou se rozhlíží po okolí: deset akrů zeleninových zahrad, které už se těší na jarní sadbu, mladý jablečný sad, skoro hotový geodetický skleník a pak všechna ta půda na opačné straně plotu, jenž zbudovali jako ochranu proti divoké zvěři, trpělivě vyčkávající, až Nebeská uživí dost lidí, aby ji obdělali. Fyzicky se farma tím těhotenstvím nijak nezměnila. Jen atmosféra je jiná. Jako by hrozilo nějaké nebezpečí. Raymond vytáhne z kapsy párátko a zastrčí si ho do pusy.

V ohradě se k němu po udusané zemi rozběhne jejich nejlepší koza, Odvážná. Raymond si přidřepne a dovolí jí hrabat se mu v kapsách a hledat kukuřici. Sám mezitím natahuje uši, jestli neuslyší zpěv. Uleví se mu, když zjistí, že už ženy skončily. Kromě nadšeného brumlání kozy teď na Nebeské panuje přízračné ticho. Je možné, že silný vítr odvál ženské hlasy za kopec, pryč z údolí. Nebo třeba Gloria celou dobu lhala. Třeba pod těmi svými šaty skrývá jen velký nafukovací balonek. A uzlíkem je její pupík.

Raymond zavře oči. Modlí se k prázdnotě. A pak ke hvězdám, vesmíru, mocné matce přírodě, která ho obklopuje, protože co jiného může udělat?

Když uslyší vzdálený zvuk kroků křupajících v mrazu, zvedne hlavu a s překvapením zjistí, že k němu míří Doris. Zlobí se na něho kvůli té záležitosti s Glorií už od léta, a když se tu pak před pár týdny ukázal Wesley – hubený, bledý mladík, evidentně čerstvě odstavený od koktejlu nějakých tvrdých drog – naštvala se ještě víc. Doris důrazně požadovala, aby ho vyhnali. Nechtěla, aby se Raymond rozptyloval nějakým nešťastným klukem, když je jasné, že potřebuje hasit docela jiný průšvih. Tou dobou už ale na Nebeské zůstávaly jen ženy a popravdě Raymond chtěl mít po svém boku někoho, kdo by ho chápal, takže za Dorisinými zády mladíkovi řekl, že může klidně zůstat. To se pochopitelně ukázalo jako chyba. Poprvé od doby, kdy byli ještě děti, se s Doris rozhádali – skoro dva týdny spolu nepromluvili. Nikdy dříve v historii farmy tu nebyla tak jasně narýsována linie v písku: ženy na jedné straně, muži na druhé.

Doris dojde k výběhu a přeleze v umazaných montérkách a botách s ocelovými špičkami přes svrchní příčku plotu. Ztěžka oddechuje a v obličeji je celá přepadlá. „Víš, proč tady jsem, že jo?“ řekne, když se konečně zastaví před ním.

„Možná,“ zamumlá Raymond do země.

Doris si přehodí tlusté copy přes ramena na záda a zamračí se. „Tak jo, existuje nějaká šance, že by ses přestal aspoň na pár hodin chovat jako sobecký kretén? Na jediný den? Nepřišla jsem se sem znovu hádat, jenže potřebuju, aby ses trochu pochlapil.“

Raymond zvedne ze země hrudku hlíny a mne ji mezi prsty. „Jenom se snažím nezpronevěřit sám sobě,“ odpoví. „Tohle snad chápeš.“

„Nezpronevěřit se sám sobě podle tebe znamená chovat se jako vůl?“ zeptá se Doris.

Tohle trochu zabolelo a Raymond se musí kousnout do rtu, aby to neřekl nahlas. „Co vlastně ode mě chceš?“ Mluví téměř šeptem. „Já totiž, na mou duši, nemám ani tušení. Nerozumím tomu.“

Evidentně zvolil správná slova, protože Doris se trochu obměkčí a povzdychne si. „Chci, aby ses probral. Chci, aby se z tebe stal zase slušný člověk. Ty myslíš, že je pro tebe ta situace těžká? Jen si představ, jak se asi cítí Gloria.“

Z kozí stáje se vynoří Wesley, opře se předloktími o horní příčku plotu, a odplivne si na zem. „O co kráčí?“ zeptá se.

„Vedeme tady soukromý rozhovor,“ odpoví chladně Doris.

Raymond si opráší ruce o kalhoty a zase se zvedne. „Vlastně jsme se s Wesem chystali vyrazit pryč. Ještě máme nějakou práci,“ řekne a přitom se obezřetně vyhýbá Dorisinu pohledu.

Chlapec si shrne z čela pramen mastných vlasů. „Fakticky? A kam vyrážíme?“

„Zajedeme vyzvednout poslední okna pro ten skleník.“

„Proboha,“ vyštěkne Doris. „Tohle nemůžeš myslet vážně, Raymonde. Bude ti to trvat hodiny. Nech to na jindy.“

„Proč? Nejsem porodní bába. K čemu by bylo, kdybych tu zůstal?“

Doris vyčerpaně zavře oči. „Nemůžeš mě nechat, abych ten svinčík po tobě uklízela docela sama,“ řekne, když je zase otevře. „K ničemu takovému jsem se nezavázala. Tohle jsme si nedohodli.“

„Je tu přece Clodagh, ne?“ namítne Raymond. Gloriina kamarádka má dvouletého syna, neposedného kluka s vážným výrazem, který všem celé léto ujídal z talíře a běhal po farmě s holým zadkem – zřejmě se jednalo o metodu, jak ho naučit na nočník. „Ta ti pomůže. Nezůstala tady snad právě kvůli tomu?“

„Takže je to její povinnost? Protože je žena? Protože je máma?“ Doris, viditelně ve varu, tam stojí s rukama spuštěnýma podél boků a zaťatými pěstmi.

Raymond se zmůže jen na pokrčení ramen.

„Já to nechápu. Kvůli čemu takovej povyk?“ zeptá se Wesley.

„Gloria bude každou chvíli rodit,“ vysvětlí Doris.

Chlapec se zamračí a pak obrátí tvář zarudlou od větru k Raymondovi. „A co to má společnýho s tebou?“

Raymond pohodí hlavou. „Jdi si sednout do náklaďáku,“ přikáže. „Hned tam za tebou přijdu.“

Doris sleduje pohledem Wesleyho, jak se loudá pryč, a pak ztlumí hlas a pokračuje ve svém hartusení: „Pořád nechápu, že jsi mu dovolil tu zůstat. Je v něm něco zkaženého. Nelíbí se mi, jak se mnou mluví. Viděl jsi ten samolibý škleb v jeho obličeji? Nemá ke mně špetku respektu.“

„Ale jo, on tě respektuje. A mimochodem, když jsem chtěl, aby odešla Gloria, taky jsi mě v tom jedinkrát nepodpořila,“ brblá Raymond, ačkoli si moc dobře uvědomuje, že se tyhle dvě situace nedají v nejmenším srovnávat.

„Takže nějaký úplně cizí malý feťák tady klidně zůstat může, ale žena, která nosí pod srdcem tvoje dítě, ne?“

„Co já vím – možná? A kdyby?“ řekne Raymond a pak, protože cítí, že se věci vyvíjejí špatným směrem, vykročí k brance. Když zvedne západku, ještě jednou se po kamarádce ohlédne. „Říkal jsem jí, ať odjede do Vancouveru a vychová ho tam. Není moje chyba, že tu pořád trčí. Nedokážu někomu dělat tátu, Doris. Nejsem na to stavěný. Tím, že jsem k ní od samého začátku upřímný, jí prokazuju laskavost. Copak to nechápeš?“

„Ne, jsi jako každý jiný darebák, který kašle na svoje děti!“ To už Doris skoro křičí a třese pěstí nad hlavou. „Nejsi žádný guru, který si může dělat, co se mu zachce. Tohle je, zatraceně, tvůj problém, Raymonde!“

Než dorazí k náklaďáku, slyší, že Gloria a Clodagh začaly už zase vyzpěvovat. Vystrčí čelist, nasedne za volant a zabouchne za sebou dveře.

Wesley, rozvalený na sedadle, se opírá o okýnko se slamákem staženým do obličeje. „Tak tohle tě celou dobu tak žere, jo?“

„O čem to mluvíš?“ Raymond otočí klíčkem v zapalování a zapne rádio.

Wesley si nadzvedne klobouk z čela. „Nevěděl jsem, že Gloria čeká tvoje děcko.“

Raymond pokrčí rameny.

„Je na tebe trochu mladá, nemyslíš? Nebude o moc starší než já.“

Raymondovi zrudnou tváře. „Je starší než ty,“ procedí skrz zaťaté zuby.

„Jasně. Akorát ne o moc.“

Raymond, jenž už má hádek až nad hlavu, to radši nechá být a pomalu vyjede po hrbolaté, rozježděné polní cestě k hlavní silnici. Wesley si znovu stáhne klobouk přes obličej a nějaká žena začne v rádiu zpívat folkovou píseň, kterou Raymond ještě nikdy neslyšel. V myšlenkách se opět vrátí ke Glorii. Jak ho minulý měsíc vyhledala dole u řeky, kde spravoval zavlažovací systém, a vyprávěla mu, že v některých kulturách ženy během porodu zpívají, že svými hlasy ukazují dítěti cestu k poklidnému příchodu na svět.

„Takhle to chci, až budu rodit naše dítě,“ řekla. Rukama pevně objímala napnuté břicho, obličej měla rozzářený a půvabný.

I když se mu ulevilo, že z farmy vypadl, cítí teď Raymond, jak v něm s každou další ujetou mílí vzrůstá neklid. Protože on přece nechce Glorii a jejímu dítěti ublížit. V nejmenším si nepřeje jim nějak škodit. Jen zkrátka touží, aby ho z toho všeho vynechali.

Starý lom se nachází sedmdesát kilometrů od farmy a Wesleymu se podařilo celou cestu prospat. Když se rádiový signál rozpustí v praskání statiky, Raymond přístroj vypne a zaposlouchá se do monotónního rytmu pneumatik nadskakujících na vyježděné cestě.

Po příjezdu na místo Raymond zjistí, že u prorezlé žluté brány parkuje další náklaďák. Šťouchne chlapce do žeber, aby ho probudil. „Jsme tady. Bohužel máme společnost,“ řekne, ohlédne se přes rameno a couvá po silnici, dokud se neocitnou mimo dohled. „Budeme muset počkat, až odjedou.“

„To jako že dovnitř nesmíme?“ zeptá se Wesley, když je skryje baldachýn korun balzámových jedlí.

Raymond vypne motor. „Ne. Tohle je tajná mise.“

Wesley se protáhne a párkrát zadupe nohama, aby si je trochu zahřál. Raymond mezitím vyloví z kapsy kovovou desetistěnnou hrací kostku. Zatřese s ní a pak ji hodí na širokou sedačku, kde se kostka chvíli převaluje, dokud nezůstane na propáleném oranžovém polstrování nehybně ležet. Zvedne ji, přejede palcem po číslici sedm a hodí znovu.

Wesley se zamračí. „Proč to děláš?“

„Zabíjím čas. Medituju.“

Chlapec natáhne ruku. „Ještě jsem nikdy nikoho neviděl meditovat takhle. Můžu to zkusit?“

„Jenom se snažím přijít na to, co bych měl udělat. Jestli mi vůbec stojí za to tady dál trčet,“ odpoví Raymond a vrátí kostku do kapsy, aby se nedostala do chlapcových potenciálně zlodějských prstů.

Wesley nechá ruku sklesnout do klína. „Takže ty chceš odejít? Jenom kvůli nějaký babě?“

„Možná. Evidentně je přesvědčená, že na Nebeskou patří, a já nemám právo jí do toho kecat,“ řekne Raymond, ačkoli to není ani tak Gloria, jako spíš to dítě, kvůli němuž má pocit, že mu na paty začíná šlapat reálný svět. Že ho stahuje do hlubin. Jak má s tím miminem na krku dosáhnout svých cílů? Určitě nakonec začne slevovat ze svého přesvědčení, ustupovat od svých vizí. U táty přece viděl to samé.

„Nečekal bych, že se necháš tak snadno zastrašit nějakou ženskou. Myslel jsem, že tady budeš žít až do smrti. Že se z tebe stane takovej ten starej smraďoch, co si zásadně nepřevlíká montérky.“

Raymond se konečně uvolní a rozesměje se. S tím klukem je občas docela sranda. „To je teda představa! Ale o tomhle já nerozhoduju. Po právní stránce je celá farma zapsaná na Dorisino jméno. Ona za to tady platí,“ vysvětlí, i když to není celá pravda.

Na nápad s farmou přišli Doris a Raymond, když jim bylo pouhých šestnáct let. Toužili vypadnout z města, udělat něco dobrého pro tuhle planetu, vytvořit oázu pro každého, kdo se k nim bude chtít připojit. Na Nebeské mělo platit, že můžete milovat, koho chcete, a oblékat se, jak je vám libo. Neměl tam být žádný šéf, žádní „podřízení“ a žádná vláda, která by vám diktovala každý krok. Představovali si, že farma poroste a poroste, až se z ní jednoho dne stane samostatné město, naprosto soběstačné a demokratické, s pekárnou, mlékárnou, mateřskou školou a společenským sálem, kam budou jezdit vystupovat známí hudebníci a spisovatelé. Uskutečnění tohoto snu se ukázalo obtížnější, než očekávali, nicméně si vždy uvědomovali, že tak rozsáhlý projekt vyžaduje obětavost a čas.

To Doris se zamilovala do zdejšího kraje a k Raymondovu překvapení po smrti svého otce zakoupila dvě nízko položené skalní plošiny oddělené stovkou akrů úrodného údolí. Společně usměrňovali bagr, který hloubil příjezdovou cestu vinoucí se do kopce. Pak vyčistili prostor pro budovy, jenž se časem proměnil v Tábořiště, přitáhli starý školní autobus, vztyčili jurtu a zorali louky, aby na nich mohly vzniknout zahrady. Celé léto vybírali z půdy kamení a vytrhávali kořeny ostružiníku a janovce, svaly je tehdy pálily, jako by se do nich dala horečka. A pak za soumraku ty vysokánské sesbírané hromady zapálili a sledovali, jak k noční obloze vylétávají jiskry. Doris vlastnila půdu, ale Nebeskou farmu vybudovali společnými silami.

„Mám pocit, že o mně Doris nemá moc vysoké mínění,“ podotkne Wesley. „Ta ženská se jaktěživo neusměje.“

„Ona obrátí, pokud jí dopřeješ čas a zasloužíš si to. Je na ni stoprocentní spoleh.“

Chlapec si přestane okusovat nehet. „Na rovinu, pokud odjedeš, tak bych šel radši s tebou.“

Raymond se zadívá přes celou kabinu na nafialovělé prohlubně pod Wesleyho očima. Pokud se rozhodne zmizet, bude to hlavně proto, aby se odpovědnosti zbavil, ne aby na sebe nabalil další.

Když ten druhý náklaďák konečně odjede, vyrazí s autem k bráně, jenže ji najdou zajištěnou tlustým novým řetězem a velkým visacím zámkem. „To neva,“ prohlásí Raymond. „Máme nohy, tak se projdem.“

Zatímco zvolna kráčejí po polní cestě, vysvětluje Raymond Wesleymu, že mu o tomhle opuštěném dole řekl majitel smíšeného zboží v Lunnu. Vypočítává všechny poklady, které už tady schrastil: záchodové prkénko a síťové dveře pro kadibudku na Nebeské, stavební dříví na skleník, pár skládacích židlí, kamna na dřevo a řetězy, na nichž je zavěšeno podkroví v jeho srubu.

„Pokud je Doris tak bohatá, nemůže všecky ty krámy, co potřebujete, prostě koupit?“ zeptá se Wesley.

V Raymondově plnovousu se rozzáří úsměv. „Všecky ty krámy, co potřebujeme. A jasně, mohla by. Jenže se to má prostě tak: koupit si můžeš cokoli pod sluncem, ale nikdy ti to neposkytne takové uspokojení, jako když vypátráš nějakou cennou věc a vrátíš jí život, nebo když opravdu tvrdě makáš a postavíš něco, na co si můžeš sáhnout, co tu vydrží. Právě tohle se snažíme dělat na farmě. Jasně, ještě je před námi dlouhá cesta, ale jednou budou lidi o tomhle místě psát knihy, za to ti ručím.“

Jejich hovor umlkne, když projdou poslední zatáčkou a před nimi se vynoří pestrá sbírka prázdných budov. Je tam pusto jako obvykle, ale na obkladových deskách širokých přívěsů se skví nové, zářivě žluté cedule s nápisem NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Raymond si sundá ruksak a podá Wesleymu páčidlo. „Jdeme na to,“ zavelí.

Trvá jim dvě hodiny, než sundají všechny okenní tabulky. Pracují mlčky. Potom je ve smrákajícím se světle odtahají po cestě zpátky k vozu, kde je zabalí do vlněných dek a opatrně uloží do nákladového prostoru.

„Ještě se pro jistotu vrátím, jestli jsme tam nenechali něco, co by se dalo použít,“ prohlásí Raymond, když jsou hotoví. „Taky by to mohlo být naposled, co se tam jdu podívat.“

„Mám děsnej hlad. A je mi zima,“ kňourá Wesley a poplácává přitom rukama o sebe, jako by si je chtěl zahřát.

„Ale no tak, to přežiješ. Nebudu pryč dlouho,“ namítne Raymond, zabouchne zadní desku a zmizí dřív, než kluka stihne vůbec napadnout, že by ho mohl doprovodit.

Zpátky v lomu vyndá baterku a pomalu prochází budovami, odkopává sutiny a odpadky, které mu leží v cestě, otevírá skříně a zásuvky stolů. Pod starými novinami najde křížový šroubovák, zpola využitou šekovou knížku a kovový kbelík s pevným dnem. Pak vyjde ven, posadí se na schody, ze kterých trčí třísky, a nalezené poklady složí u svých nohou. Než se vrátí k autu, musí napřed dospět k rozhodnutí, co podnikne dál.

Když spolu v létě poprvé mluvili o těhotenství, zeptala se Gloria, jestli by byl ochotný se s ní přestěhovat do Vancouveru a dát jejich rodině šanci – a on tenhle nápad okamžitě odmítl. Jen pouhé pomyšlení, že by se musel vrátit zpět do civilizace, ho k smrti vyděsilo. Farma je jeho útočiště, smysl jeho života. Jenže pravda byla, že s ní nechtěl žít ani tady na Nebeské. Příčila se mu samotná představa, že se všichni tři celou zimu tísní v jeho srubu a předstírají, že jsou něčím, čím nejsou. Tohle přesně dělali jeho rodiče – vedli spořádaný život plný kompromisů – a jeho to deprimovalo a skličovalo. Ne. O takovýhle život nestojí.

Jedinou další možností je vzít odsud kramle. Zpřetrhat pouta dřív, než to mrně poprvé nabere do plic vzduch. Nikdy ho ani nespatřit. Nikdy ho nesevřít v náručí. Nikdy se nedozvědět jeho jméno. Jednoduše se rozplynout. Mohl by vyhodit Wesleyho na farmě a sám pokračovat k dálnici. Mohl by si najít jinou partu odrbanců v jiném smutném městě a vybudovat tam něco jako Nebeskou farmu úplně od píky.

Problém je, že ať už se jeho myšlenky ubírají kterýmkoli směrem, dochází Raymond ke stále stejnému závěru. Bez ohledu na to, jestli se ze své odpovědnosti vyzuje, nebo ji přijme, mimino tu bude pořád a to vědomí ho bude pronásledovat na každém kroku. Zanedlouho se z toho dítěte stane skutečná přemýšlející, duchovní bytost, jeho dokonalá nápodoba, a on se tím bude užírat. Jednou mu to malé spočítá všechny jeho absence i přítomnost, lásku i její nedostatek a bude se ptát, co provedlo, že si zasloužilo takového otce. A tohle děsí Raymonda ze všeho nejvíc: že to dítě bude kvůli němu nakonec trpět. Jednoho dne ho začne nenávidět nebo se o něj strachovat nebo pocítí potřebu mu odpustit. Čas není možné ohýbat. Hodiny se nedají přetočit nazpátek. První řádky historie jejich rodiny už byly sepsány.

Náhle si uvědomí, že si pobrukuje písničku, kterou předtím slyšel v rádiu. Ženin hluboký hlas mu připomněl to ranní vyzpěvování na Nebeské – mocné, nedokonalé, ale houževnaté – současně však vylovil z Raymondovy paměti i hlas jeho matky.

Uchoval si na ni jen mlhavé vzpomínky: kousavý dotyk jejího vlněného svetru tisknoucího se mu na tvář, vystouplé žíly na hřbetech hnědých rukou, vůni jejích vlasů, když cválala po trávníku a předstírala, že je kůň, zatímco on jí seděl na zádech a přidržoval se jí za cop. Vlastnila kytaru v době, kdy žádná z matek jeho kamarádů neměla dostatek představivosti nebo odvahy k podobným uměleckým výstřelkům. A hrála mu na ni. Její hudbu má stále v sobě – hřejivou a živou – zachvívá se mu v kostech.

Než se narodil, byli Raymondovi rodiče zapálenými kritiky buržoazní kultury a kapitalismu, jenže když jim do klína spadlo novorozeně, rozhodl otec, že potřebují pořádný domov. Charles Brine přestěhoval rodinu z jednopokojového bytu v East Vancouveru na opačnou stranu města, do bývalé kočárovny, jež se krčila vedle honosného kamenného sídla, kde získal zaměstnání jako zahradník. Tady se Raymond seznámil s Doris (ten dům vlastnil její otec), a ačkoli navštěvovali různé školy – Dorisina byla soukromá a nacházela se na břehu zálivu, zatímco Raymondova veřejná a umístěná v oprýskané budově – každou volnou chvíli trávili spolu, toulali se po pozemku, stavěli si pevnosti a hráli karty u kuchyňského stolu.

Charlese ta práce a nově nabytá stabilita těšily, jenže v Raymondově matce budilo panství neklid. Byla přesvědčená, že manžel marní čas „frivolnostmi“, jak to nazývala, když pečuje o květiny, k nimž se nikdo ani neobtěžuje přivonět a ocenit jejich krásu, a seká trávníky o velikosti golfového hřiště, na které nikdo nevkročí. Vstoupila do Socialistické strany Britské Kolumbie a večery většinou trávila mimo dům, protestovala a rozdávala letáky. Postupem času začala po manželovi ty večery, kdy zůstala doma, házet nádobím a lahvemi. Raymond si kdysi po jedné takové hádce zarazil do paty keramický střep, který při zametání přehlédla. Jeho nejjasnější vzpomínka na matku je, jak sám sedí na kuchyňské lince a ona mu ten střep vytahuje zuby – vůbec jí nevadila chuť krve.

Tělem mu projede zachvění. Odkašle si. Jen zřídkakdy si dovolí v myšlenkách vrátit zpátky do raného dětství. Protože když mu bylo šest, matka ho jednoho rána políbila na čelo, sbalila si věci a odešla.

V průběhu následujících let se Raymond usilovně snažil jí odpustit. Uvěřit, že prostě musela odejít, aby přežila. Aby spasila svou duši. Aby bojovala za to, co považovala za správné pro tento svět. Jako žena předběhla svou dobu a jeho – vlastního syna – zkrátka musela obětovat. Potřeboval uvěřit, že její odchod byl projevem odvahy, ne zbabělosti. Pravda ale byla, že se nikdy nedozvěděl, co v den svého odchodu nebo den poté cítila. Možná toho litovala. Možná se pak její život vůbec nevyvíjel dobře. Možná, že kdyby zůstala, měla by všechno: lásku, práci, smysl života i svého syna.

K čertu s tím. Možná by neměl opakovat její chybu.

Když uslyší o kus dál na polní cestě jakýsi šramot, otře si Raymond oči a poškrábe se ve vousech. Předpokládá, že je to Wesley, který ho šel hledat. Namísto toho však zahlédne velkého jelena osmeráka. Krk má silný a svalnatý, hustá srst ho chrání proti chladu. Buď si Raymonda nevšiml, nebo se ho nebojí – s hlavou skloněnou pod vahou paroží se šine blíž.

Zpočátku je Raymond jen ohromen obrovskými rozměry toho zvířete, když se však přiblíží, všimne si, že utrpěl zranění na zadku. Dlouhá linie roztrženého masa, skoro na tři centimetry široká, je bolestivě nateklá a prosakuje z ní hnis. Možná ho v tom místě škrábla kulka. Jelen za sebou vláčí zadní nohu a nozdry se mu vzdouvají, jak ztěžka oddechuje. To zranění však zřejmě není jeho jediný problém, ze zvířete navíc čiší hluboký smutek a Raymond nedokáže potlačit pocit, že jeho přítomnost je jakýmsi varováním.

„Zmiz,“ vykřikne, vyškrábe se na nohy a několikrát s hlasitým řinčením uhodí šroubovákem o kbelík. „Vypadni odsud, sakra.“

Jelen si ho ještě naposledy změří pohledem, otočí se a odvrávorá zpátky do hustého křoví. Teprve když zmizí, uzná Raymond, že je na čase posbírat věci a vrátit se k náklaďáku.

Když projedou branou farmy, nepokračuje Raymond přes louku zpátky ke kozí ohradě, namísto toho zabočí na prudce se zvedající příjezdovou cestu k Tábořišti.

„Myslel jsem, že s tím nechceš mít nic společnýho,“ prohodí Wesley, pořád trochu nabručený, že ho nechal tak dlouho trčet v zimě u toho lomu.

„Napadlo mě, že bych je tam měl aspoň zkontrolovat,“ vysvětlí Raymond.

„No, já už teda dneska o další setkání s Doris zájem nemám. Radši zůstanu u koz.“

„Klidně si posluž,“ odpoví Raymond, zastaví vůz a nechá chlapce vystoupit.

Na vrcholku kopce si ještě dopřeje chvilku a obhlédne přes čelní sklo potemnělé Tábořiště: kamenitý palouk olemovaný kolem dokola břízami, školní autobus, přívěs a jurtu, jídelnu pod širým nebem zakrytou plachtou potrhanou větrem. Zatím toho moc na pokoukání není, ale je to jejich.

Že začnou stavět právě na tomto místě, se s Doris rozhodli, když se poprvé posadili na okraj západní stěny útesu a zahleděli se do údolí. V tu chvíli si dokázali naprosto živě představit, jak se jim pod nohama rozkládá farma. Slíbili si, že tady zůstanou až do konce svých dní, že spolu v přátelství a míru zestárnou. Raymond se sice nechce přizpůsobovat a určitě nestojí o žádné dítě, jenže se nedokáže přinutit, aby opustil Doris nebo tenhle sen.

Celá obloha se mezitím zatáhla hustými mračny a začaly se z ní snášet první vločky, jenže Raymond dobře ví, že nad vší tou temnotou se nachází Venuše s úhledně naaranžovaným Orionovým pásem poblíž. Když ho ráno probudilo vyzpěvování žen, vyhledal ve svém batohu astrologickou příručku a zjistil, že dnes večer se objeví Geminidy a celý příští týden budou z nebe pršet meteory. Dokáže novorozeně dohlédnout tak daleko? Vidí až na oblohu? S překvapením si uvědomí, že teď, když se rozhodl, už pro něj nejsou úvahy o dítěti tak obtížné jako dřív.

Napadne ho, jestli už Gloria pro to dítě vybrala jméno. Její kamarádka Clodagh pojmenovala svého syna Freedom, Svoboda, jenže Raymondovi se taková nálepka nelíbí. Vyvíjí na dítě příliš velký tlak. Svoboda je něco, co si musíte vydobýt nebo zasloužit. Nikdo vám ji nemůže dát. Kromě toho, člověk by neměl takovýmhle způsobem vnucovat svým potomkům vlastní přesvědčení. A taky by se lidé neměli měnit jen proto, že se stanou rodiči – on to tedy určitě neudělá. Rozhodl se, že bude kolem toho děcka a jeho matky obíhat po orbitě jako jeden z Jupiterových vzdálených měsíců. Pokud zůstanou tady, věnuje jim nastálo ten srub a pro sebe si postaví jiný u řeky. Třeba ho to dítě bude občas odpoledne navštěvovat a on ho bude učit, jak se ohánět sekerou a okopávat kukuřici. O zbytek se dokáže bez problémů postarat Gloria.

Raymond vytáhne z kapsy svou kostku, přejede prstem po číslicích a potěžká ji v ruce. Normálně nemá sentimentální vztah k materiálním statkům, tohle je jediná věc, kterou stále nosí u sebe. Našel ji v zásuvce matčina nočního stolku večer toho dne, kdy se odstěhovala, a je to jediná památka, která mu na ni zbyla. Zvedne ji ke rtům, políbí a vrátí do kapsy.

Dveře srubu se s hlasitým bouchnutím rozlétnou a po Tábořišti se rozlije světlo svic. Ven vyjde Doris a rozběhne se k náklaďáku.

„Nebyla jsem si jistá, jestli tě ještě někdy uvidím,“ řekne, když Raymond stáhne okénko.

„To já taky ne. Je tam uvnitř všechno v pořádku?“ podaří se mu ze sebe vypravit, i když má hrdlo pevně stažené.

„V pořádku? Ne, tak to si tedy vážně nemyslím. Přísahala bych, že Gloria čeká s porodem, až se vrátíš. Jako by v sobě to dítě zadržovala. Pořád jsem jí opakovala, že přijdeš, i když jsem neměla tušení, jestli je to pravda, nebo ne. To jediné jí přinášelo trochu útěchy. I když mě vlastně nenapadá proč.

„Do prdele,“ procedí Raymond pomalu skrz zaťaté zuby. „Dobrá, tak co bych měl teda udělat?“

„Potřebuju, abys šel do srubu, řekl Glorii, že ji miluješ a že to dítě chceš a že vaše rodina spolu bude žít šťastně až do skonání věků.“

Ačkoli to nebylo myšleno ani trochu v žertu, Raymond se málem rozesměje. „To nemůžu, Doris. No tak, mluv vážně.“

„Vím, že nemůžeš, jenže musíš.“

Raymond sevře oběma rukama volant a přitom si všimne klíčků, které se mu pohupují nad kolenem. Na moment zauvažuje o tom, že by přece jen ujel. Pak se však přinutí obrátit pozornost zpátky ke své kamarádce. „Tak hele. Zůstanu tady. Nikam nezdrhnu. Ale nebudu ze sebe dělat někoho, kým nejsem. Nemůžu vykládat lži, které bys ode mě chtěla slyšet.“

„Ale ano, můžeš. A protože jsme tady, kde na míle daleko nenajdeš jedinou nemocnici, musíme dělat všechno, co je v našich silách,“ prohlásí Doris. „Prosím, v téhle jediné věci mě poslechni a pak už si dělej, co chceš. Nikdo tě nebude poučovat, jak máš vychovávat svoje dítě. Do toho mi vůbec nic není. Dneska večer ale potřebuju, abys zalhal. Pravdu si začni říkat, až zítra vyjde slunko.“

Raymond se zastaví ve dveřích srubu, který vybudoval vlastníma rukama, kládu po kládě, prkno po prknu, okno po okně. Ve středu místnosti, na rozpálených kamnech zběsile rachotí konvice s vroucí vodou a z toho náhlého závanu tepla ho zamravenčí po celém těle. Vzduch je těžký, vlhký a je cítit úplně jinak než dřív. Teď to je samý pot a kov, sedimentární hornina a čerstvě rozrytá půda.

Usilovně se snaží nepoutat na sebe pozornost, jen stojí ve vchodu a pozoruje ty tři ženy. Čela se jim perlí potem, rukávy mají srolované až k loktům, obličeje urputně soustředěné. Už nezpívají, z čehož Raymond usoudí, že minul ten správný čas na zpěv. Nebo to Glorii nepomáhalo tak, jak doufala. Nebo už je moc pozdě – kdo ví.

„Tak ty ses vrátil,“ vzhlédne k němu Gloria. Její velké pronikavé oči jsou plné čehosi, co bude zřejmě strach. Raymond se jí do nich zpříma zadívá a přikývne.

„A zůstaneš tady se mnou?“

Přinejmenším tohle slíbit může. „Ano, zůstanu,“ odpoví.

Při těch slovech její ruce pevně sevřou přikrývku, víčka ochabnou a ona začne pomalu sténat. Jako by se místnost intenzitou jejích porodních kontrakcí celá rozšířila. Střešní trámy se zvedají, podlahová prkna prodlužují a klády ve zdech bobtnají. Srub, který stavěl jen sám pro sebe, se mění v katedrálu – svatyni čehosi, co naprosto nemá pod kontrolou. A tehdy se tomu Raymond konečně celou svou bytostí podvolí. Ramena mu poklesnou, ruce se svezou podél boků. Proč se vzpírat? Je jenom člověk. Malý. Bezvýznamný. Stejně vystrašený jako každý druhý. Jediný rozdíl mezi včerejškem a dneškem spočívá v tom, že teď už nemůže říct, že je jedinou postavou tohoto příběhu.

Kimmy

Kimmyina máma má teď pravidla úplně na všechno. Tak například: do postele se chodí vždycky v sedm, ruce je třeba si umývat před jídlem i po jídle a Kimmy nesmí brát do náručí, objímat ani líbat svoji malou sestřičku Stacy. Dalším pravidlem je Odpolední klid. Ty dvě bolestně dlouhé hodiny, zatímco miminko spinká, musí Kimmy každý den trčet ve svém pokojíku. Což je problém, protože ona tenhle pokoj nenávidí. Je bílý, holý a páchne novým kobercem a nátěrem, zatímco její starý pokoj ve starém domě měl dřevěné stěny připomínající pirátskou loď, temný dobrodružný šatník a huňatý akvamarínový koberec, který neustále požíral kuličky, dílky puzzle a zrnka popcornu. Ten starý pokoj byl tisíckrát lepší.

Když se před třemi týdny do tohohle domu přestěhovali, vzala si s sebou Kimmy pochopitelně všechny své hračky: poníky, lékařský kufřík, barbíny, sbírku hadrových panenek Raggedy Ann a růžový dřevěný domeček pro panenky. V novém pokoji ale vypadají jinak – až trochu ošuntěle. Jako by se z nich během té dlouhé jízdy ve stěhovacím voze vytratila veškerá předchozí jiskra. Máma nechápe, v čem je problém. Je přesvědčená, že by Kimmy měla přestat fňukat a být vděčná za dům, kde nejsou po všech zdech rozmazané otisky prstů cizích lidí.

Popravdě by Kimmy stačilo, kdyby si mohla přenést hračky do obývacího pokoje. Kdyby si mohla hrát pod velkým oknem vedle stojacích hodin, s mámou při ruce, třeba by její panenky zase ožily. Třeba by se pak dny tak hrozně nevlekly, každá vteřina na hodinách by neodtikávala želví rychlostí. Jenže tohle bylo další z pravidel: Kimmyiny hračky nesmí za žádných okolností opustit její pokoj.

„Co kdyby se miminku dostal do rukou střevíček některé z tvých barbín, korálek, knoflík nebo třeba kulička? Vždyť by se tím mohlo udusit,“ opakuje donekonečna máma. Jako by snad Kimmy zapomněla na sedm svých sourozenců, kterým se ani nepoštěstilo spatřit světlo světa. Jako by si nepamatovala, jak si mohla máma vyplakat oči pokaždé, když o některé přišla. Nebo jak vytrvale pokračovala ve svém bezvýsledném úsilí. Jak se jí třásly ruce. Jak vysedávala celé hodiny na gauči, ačkoli v dřezu se válely hromady nádobí, a jak se s vlhkýma očima snažila vysvětlit: „Jsem jen trochu smutná, to je všechno.“ i když bylo jasné, že pravda je daleko, daleko horší.

Až celých sedm let po Kimmyině narození konečně přišla na svět dokonale zdravá maličká Stacy, jenže tím se počet pravidel zdvojnásobil, svírala teď Kimmy jako příliš pevně utažený opasek. A ačkoli by máma měla být šťastná, naopak se všeho děsí. Bojí se, že si miminko zlomí kost, že dostane vyrážku nebo se ve spánku zadusí přikrývkou. A neustále vyrábí v kuchyni pyré z meruněk a hrášku nebo otírá veškeré povrchy v domě dezinfekcí a nechce vůbec nikam chodit, protože by se nějaký bakteriemi prolezlý cizí člověk mohl svýma odpudivýma rukama dotknout Stacyiných tvářiček. Zřejmě si myslí, že jediným jejím úkolem je udržet miminko naživu, i kdyby to znamenalo zapomenout na všechny ostatní. I kdyby to znamenalo dočista zapomenout na Kimmy.

Během Odpoledního klidu se Kimmy obvykle schová před svými hračkami a jejich mrtvýma očima do postele. Zaleze si do jejích nohou, najde to nejtemnější místečko, kde je spodní přikrývka zakasaná pod matraci, a nasává vůně svého starého pokoje, které ulpěly ve švech prošívané peřiny. Tady čas zvláštně mění svůj běh, její sestřička jako by se ještě vůbec nenarodila. Vládne tu čím dál větší horko, ale teprve když se jí zatočí hlava a začne se dusit, odhrne peřinu, aby se nadechla čerstvého vzduchu v novém pokoji. Dnes, protože už je Kimmy znuděná tím, že dělá pořád to samé, se rozhodne, že si vezme papír a tužku a bude si dělat čárky za každé zvíře, které uvidí za oknem. Kachny, ptáčky, skunky, jeleny, zaznamená všechno, co se tam venku objeví. Bude to dělat stejně jako máma při hraní scrabblu: napřed pokaždé čtyři svislé čárky, a když se dostane k pětce, přeškrtne je, jako by kreslila tyčkový plot.

Nesmí okno otevírat, protože se rodiče bojí, jak by plíce maličké Stacy zareagovaly na pyl nebo prach, a tak pozoruje ten nádherný letní den přes sklo. Její okno se bohužel nachází jen asi metr nad zemí, takže výhled za moc nestojí. Dole pod ním se táhne štěrková příjezdová cesta, za ní úzký pruh zhnědlého trávníku a ještě o pár metrů dál dřevěná ohrada, která odděluje jejich pozemek od sousedových polí s vysokými, mihotajícími se klasy. V dálce rozeznává dva ploché kopce divoce porostlé stromy.

Po dvaceti minutách má Kimmy na papíře šest čárek – samé ptáky. Už se to chystá vzdát a zalézt si zase pod peřinu, když si všimne, že se za plotem něco pohnulo. Je to zvíře. Velké a hnědé. Jeleni bývají hnědí, pomyslí si, ale taky medvědi. Udělá na papír značku, upraví si čelenku a pak zaostří pohled na mezery v plotě. Není pochyb, něco se tam opravdu, zpola skryté, přesouvá sem a tam. Pak se to zvíře postaví na zadní a zamává. Je to holka. V legračních manšestrových šatech. A vedle ní černobílý pes, kterému z tlamy visí jazyk růžový jako žvýkačka.

Kimmy vykoukne doleva a pak doprava. Kde má ta holka rodiče? diví se. Kimmy nesmí sama ven, dokonce ani na terasu, aby zalila macešky. Než ji napadne taky zamávat nebo se třeba jen usmát, dívka pokrčí rameny, řekne něco svému psovi, rozhrne klasy a zmizí v poli.

Druhý den ráno se Kimmy probudí naplněná nadějí, že se dívka třeba vrátí. Jde k oknu a hledí ven – jenže jediné, co tam spatří, je myška hopkající po štěrku. Oblékne se a zkontroluje to ještě jednou: slunce už vystoupilo o kousínek výš, ale po té holce nikde ani vidu. Dopoledne se vleče snad celou věčnost, a když konečně přijde čas oběda, Kimmy nemá stání, sendvič podrobuje zevrubné analýze, karotek si sotva párkrát zobne a celou dobu si kroutí pramínky vlasů kolem prstu.

„Přestaň kejklat těma nohama a seď klidně,“ napomene ji máma.

„Promiň.“ Kimmy zapře palce od nohou pevně do linolea. Maličká Stacy buší pogumovanou lžičkou do jídelního pultíku a něco brumlá. „Můžu ji zkusit nakrmit?“ zeptá se Kimmy, i když ví, jak bude znít odpověď.

„Na to jsi ještě moc malá, zlatíčko.“

„Ty si snad myslíš, že jsem taky mimino,“ zamumlá Kimmy polohlasně.

„Co jsi říkala, slečinko?“

„Nic.“

Maličká Stacy je pozoruje. Pak se rozesměje, jenže po chvíli se její smích promění v pronikavé radostné hýkání a Stacy odhodí lžičku na podlahu. Matka nespokojeně mlaskne, pronese pár káravých slov a začne sklízet ze stolu.

Jen co začne Odpolední klid, rozběhne se Kimmy do svého pokoje, popadne šňůrku okenní žaluzie a vysouká ji až úplně nahoru. Támhle! Přesně jak doufala, za plotem zase dřepí ta dívka. Když uvidí Kimmy, postaví se a tentokrát nezamává, ale oběma ruka jí pokyvuje, aby vyšla ven.

Mohla bych? Kimmy pustí šňůrku z ruky a žaluzie s třesknutím sjede zpátky k parapetu. Jen co sebou žuchne zády na podlahu, aby si celou věc rozmyslela, dveře do pokoje se rozlétnou a objeví se máma.

„Pšššt,“ udělá a přivine si miminko těsněji k tělu. „S čím to tady boucháš? To nemůžeš být chvíli zticha, než Stacy uspím? To toho žádám tak moc?“

„Promiň, mami.“

Dveře se s cvaknutím zase zavřou a po chvíli začne máma ve vedlejším pokoji prozpěvovat. Podlaha jí hlasitě vrže pod nohama, když ukolébává miminko ke spánku. Kimmy si pamatuje, jak kdysi stejným způsobem svírala v náručí ji, že ty ukolébavky kdysi zpívala pro ni. Tehdy, před tou dávnou dobou, díky ní byla máma tak šťastná, že se pak snažila pořád dokola o další dítě, o větší rodinu. „Byla jsi tak klidná a hodná. Byla jsi mou inspirací,“ řekla jí před časem. Jenže Kimmy se nelíbí to slovo byla. Jen potvrzuje, co už stejně ví: momentálně je prakticky zapomenutá.

Během všech těhotenství Kimmy s láskou tiskla ucho na tu vybouleninu na mámině hladkém břiše, poslouchala, jak se tvoreček uvnitř převaluje a kope, a plánovala, co všechno ho naučí: dělat kotrmelce, tančit a zaplétat copy. Jenže i když se tohle miminko narodilo v pořádku, ještě pořád Kimmy nedovolili mu cokoli ukázat. Takže když jí rodiče řekli, že se odstěhují na sever Britské Kolumbie, kde bude její táta, příslušník Královské kanadské jízdní policie, hlídkovat na těch dvou stech kilometrech dálnice, jež se vine mezi Barkerville, Lunnem a Hixonem, Kimmy celé dny proplakala. Trápilo ji, že bude muset opustit své kamarády, a byla si jistá, že bude ten kraj nenávidět. Máma jí ale řekla, aby se nechovala hloupě. „Máš sestřičku,“ dodala. „Vždycky si budeš mít s kým hrát.“ Popravdě je však Kimmy ještě osamělejší než kdy dřív.

Nemohla by to všechno napravit ta dívka venku? Kimmy kdysi v televizi viděla, jak si děti vyrobily telefon z plechovek a provázku. Natáhly provázek mezi sousedními domy a pak se vykláněly z oken a povídaly si. Třeba by to Kimmy mohla taky zkusit, ne? Dívka by zůstala schovaná za plotem, Kimmy by seděla u okna a jejich slova by přebíhala jako provazochodci po bavlněném provázku přes příjezdovou cestu.

Kimmy si klekne, překlopí spodní lamelu žaluzie a s úžasem zjistí, že tam dívka opravdu je: tiskne čelo na okno. Jako by Kimmy nakukovala do mámina zvětšovacího kosmetického zrcátka, jen ty oči nepatří jí a tvář vypadá jinak. Dívčiny rysy jsou pokroucené, skoro jako by byl její obličej sešitý z kousků po vzoru patchworkové přikrývky. Po chvíli Kimmy pochopí, že to, na co se dívá, jsou jizvy. Zářivě rudé vystouplé pruhy kůže, současně krásné i děsivé, se táhnou od nosu přes rty a celou bradu. Na okamžik se oddá představě, že je tohle opravdu zrcadlo – že hledí na vlastní odraz, že to ona je tam venku, že se ničeho nebojí, že vůbec není jako máma. Ten pocit je tak intenzivní, že když dívka nakrčí husté obočí a odtáhne obličej od skla, Kimmy okamžitě vyskočí a odsune okenní tabuli dřív, než jí stihne zase zmizet.

„Ahoj,“ zašeptá Kimmy, která se sotva odvažuje dýchat. „Můžeš jít dovnitř, ale musíš být úplně, úplně potichu.“

Dívka se zazubí, vysouká se na okenní parapet a tiše se skulí na koberec. Má na sobě ty samé manšestrové šaty jako včera. Teprve teď si Kimmy všimne, že její nohy jsou samá modřina a hmyzí štípanec a rozcuchané vlasy vypadají, jako by na ně někdo místo nůžek použil nůž na chleba. Když si návštěvnice zastrčí pramen skoro černého mikáda za ucho, může si Kimmy opravdu důkladně prohlédnout ty jizvy: kůže je vypnutá a lesklá. Dívka vypadá jako postava z nějaké knížky. Jako Mařenka z Perníkové chaloupky, víla Zvonilka nebo Červená karkulka. Odvážná. Statečná. Tahle holka by nejspíš ani nemrkla okem, kdyby někde venku narazila na divoké zvíře, čarodějnici nebo něco ještě horšího. Nebojí se cizích lidí. A Kimmy ji intuitivně už teď zbožňuje celým svým srdcem.

Dívka chodí po Kimmyině pokoji, prohlíží si její hračky a přejíždí prsty po policích, její umazané bosé nohy zanechávají na koberci stříbrozlaté otisky připomínající vílí prach. Pak si Kimmy vzpomene na mámu v sousedním pokoji, rychle sebere židli od stolu, přistrčí ji ke dveřím a zašeptá: „Já jsem Kimmy. Jak se jmenuješ ty?“

Tajemná návštěvnice nakloní hlavu na stranu a tázavě zamžourá, ale nepronese ani slovo.

„Jak se jmenuješ?“ zopakuje Kimmy svou otázku a přistoupí o krok blíž.

Dívka strhne z police panenku Raggedy Ann a přičichne si k jejím vláskům, než konečně odpoví. „Astra,“ řekne a její ústa se roztáhnou v úsměvu, který odhalí, že jí vepředu schází dva zuby.

„To je ale hezké jméno,“ poznamená Kimmy ostýchavě, když si vzpomene, co ji učila máma, že když pozná nového člověka, má mu složit kompliment. „Musíš být ale tiše jako myška, jestli tu chceš zůstat. Máma o tobě neví a nikdy mi nedovolí hrát si s druhými dětmi, dokud se neseznámí s jejich rodiči.“

„Raymond.“

„Kdo je Raymond?“

„Je to prostě Raymond.“ Astra se usadí na krajíčku postele a párkrát se zlehka zhoupne na matraci. Kimmy přemýšlí, jestli je Raymond taky nějaká pohádková postava. „Víš co, moc se mi líbí váš dům,“ prohlásí Astra. „Je takový zvláštní a hrozně bílý.“

Kimmy se usměje, a protože doufá, že tím na dívku ještě víc zapůsobí, sundá z horní police v šatníku svůj batůžek a vysype jeho obsah na postel.

Astra zvedne jeden sešit a palcem prolistuje stránky. „Na co máš všecky ty věci?“

„Do školy přece, ty trdlo.“

„Aha, já do školy nechodím. Raymond na školu nevěří. Podle něho by se měly děti učit věci, které jim v životě k něčemu budou. Říká, že ve škole z tebe akorát udělají ovci.“ Astra se přitom tváří velice vážně a Kimmy nechápe, jak si někdo může myslet, že se děti učí ve škole tohle. Než se ale stihne zeptat, Astra pokračuje: „A chci se s tebou kamarádit, fakticky chci, jenže ti napřed musím říct něco důležitého. Musím ulevit svému svědomí.“

„Dobře,“ řekne Kimmy váhavě a poupraví si čelenku.

„Když stavěli tenhle dům, proklela jsem ho havraní kostrou.“ Sepne ruce v klíně, sklopí oči k podlaze a začne vysvětlovat, že přímo na místě, kde teď stojí dům Kimmyiných rodičů, rostl vysokánský jedlovec s dlouhými, šedozelenými větvemi, které se skláněly téměř až k zemi. „Viděla jsem, jak ho kácejí a vyrývají ze země kořeny. A ti vrahové se ani neobtěžovali zasadit namísto něj jiný strom. Neudělali nic, aby vrátili Zemi, co jí vzali! A tak jsem klackem zastrkala ty kosti do vlhkého cementu, když dělníci odešli domů. Přísahám, že bych to neudělala, kdybych věděla, že tady budeš bydlet ty.“

Kimmy dočista spadne brada. Přesně tenhle výraz její máma přímo nesnáší, ale na tom nezáleží. Tohle je důkaz, že Astra opravdu vládne magií. A ten havran vysvětluje, proč se v novém domě necítí tak dobře jako v tom starém ve Vancouveru, proč už její hračky nejsou tak fajn, jako bývaly, a proč to jde s její mámou od desíti k pěti, co se přistěhovali.

„Jak dlouho bude to kouzlo působit?“ zeptá se Kimmy zvědavě. Protože i když bydlet v prokletém domě je poněkud zneklidňující, taky je to vzrušující. Je to dobrodružství.

„To nedokážu říct. Předpokládám, že časem vyprchá. Tak můžeš mi odpustit?“

„Ale jo, všechno ti odpouštím,“ prohlásí Kimmy.

Astra se zvedne z postele, přistoupí k šatníku a začne se probírat věšáky na tyči. „Vy tady ale máte takového oblečení na výběr,“ poznamená a sundá z věšáku Kimmyinu novou mikinu, tu kterou si šetří na první školní den. Vepředu je obrázek šedého koťátka s třpytivou mašlí mezi špičatýma ušima. Astra si mikinu přetáhne přes hlavu. „Tak já si zatím vezmu tuhle.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Astra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.