Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2020 Beltz Verlag in the publishing group Beltz – Weinheim Basel

Familylabassociation.com

Translation © 2022 by Henrieta Hatalová

Design © 2022 by Hedviga Harvánková

Cover design © 2022 by Michaela Bakytová

Cover Illustrations © Shutterstock/Isifa

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

All rights reserved

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z nemeckého originálu „Respekt, Vertrauen und Liebe“, vydaného v Beltz Verlag v roku 2020, preložila Henrieta Hatalová.

Redakčná a jazyková úprava: Zora Špačková

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2022

ako svoju 1 911 publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie

Obrázky Shutterstock/Isifa

Sadzba a zalomenie do strán Hedviga Harvánková

Návrh obálky Michaela BakytováFu

ISBN 978-80-551-8399-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Jesper Juul – ohlasy v tlači

„Dánsky odborník na rodinu pomáha dospelým zjednodušiť najťažší problém – ako majú zaobchádzať s deťmi.“ Die Zeit

„Rodičia milujú Jespera Juula za to, že poskytuje východiská z výchovných pascí súčasnosti.“ Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung

„Knihy Jespera Juula sú skutočnými bestsellermi, pričom sa venujú jednej z najzložitejších oblastí vôbec – otázke správnej výchovy detí.“ Süddeutsche Zeitung

„Dánsky rodinný terapeut je múdry muž, ktorý už celé roky svojimi inteligentnými a láskavými odporúčaniami uľahčuje rodičom bremeno výchovy.“ spielen & lernen (časopis pre rodičov a deti)

„Najvplyvnejší rodinný terapeut tejto planéty.“ Brigitte

„Jesper Juul je najžiadanejší pedagóg vnútornej vyrovnanosti.“ Die Zeit

„Juul je svetlou postavou modernej pedagogiky. Na rozdiel od viacerých kolegov nekladie dôraz na ťažkosti, ale na zdroje vzťahu medzi rodičmi a deťmi. Namiesto mučivého hľadania viny presadzuje nenútený optimizmus.“ Der Spiegel

„Najznámejší dánsky rodinný poradca čerpá svoje znalosti zo štyridsaťročnej profesionálnej skúsenosti. Ľudia s potešením venujú pozornosť jeho mierumilovnému spôsobu argumentácie.“ Buchjournal Extra

Vydavateľ: Mathias Voelchert

Všetky mená detí boli anonymizované.

Dielo vrátane všetkých jeho častí je chránené autorským právom. Akékoľvek použitie bez súhlasu vydavateľstva je neprípustné. To platí najmä pre reprodukovanie, preklady, vyhotovenie mikrofilmu, uloženie a spracovanie v elektronických systémoch.

Informácie zverejnené v diele autor získal a overil s maximálnou starostlivosťou a podľa svojho najlepšieho vedomia a svedomia. Vydavateľ ani autor však za ne nemôžu prevziať zodpovednosť. Autor, resp. vydavateľstvo a jeho oprávnení zástupcovia nezodpovedajú za osobnú, vecnú alebo majetkovú ujmu.

Užívajte si jeden druhého a svoje deti.

Je to to najlepšie, čo môžete pre seba

a svoje deti urobiť.

JESPER JUUL

Slovo na úvod

Základné piliere života s deťmi, ktoré tvoria ústrednú tému tejto knihy – rešpekt, dôvera a láska –, vyplývajú z pevného presvedčenia Jespera Juula, že milióny matiek a otcov sveta sú odborníkmi na svoje deti. Sú to oni, kto dennodenne dáva zo seba to najlepšie. To je dôvod, prečo Jespera Juula nezaujíma intelektuálna debata o výchove alebo hľadanie metód, ako ich ľuďom vhodne prispôsobiť. Každý z nás je úplne iný. Ovplyvňuje nás náš životný príbeh; rodina, z ktorej pochádzame; konvencie, kultúra a spoločnosť – tomu sa musíme venovať v prvom rade. Kľúč predstavuje vzťah. Ako ho použijeme, o tom sa píše v tejto knihe.

Jesper Juul nás opustil v júli roku 2019 vo veku iba 71 rokov. Napriek dlhoročnej ťažkej chorobe venoval veľkú časť času a energie svojej životnej téme – rovnocennej podpore (založenej na rovnakej dôstojnosti) detí a ich rodín (pojem rovnaká dôstojnosť– Gleichwürdigkeit, po dánsky ligeværdighed – používa Jesper Juul v tomto zmysle: s rovnakým rešpektom pristupovať k osobnej dôstojnosti a integrite každého jednotlivého člena rodiny – k jeho želaniam, presvedčeniu, potrebám a základnej potrebe každého človeka byť videný, počutý a braný vážne, pozn. prekl.). Ešte dva mesiace pred smrťou hovoril so svojou dlhoročnou lektorkou vo vydavateľstve Beltz o myšlienke publikovať knihu na tému „rešpekt, dôvera a láska“. Ako často sme o tejto téme hovorili – rešpekt, dôvera, láska, to je podstata úspešnej výchovy. Ako často sa touto témou Jesper Juul zaoberal na svojich prednáškach a v poradenstve. Žiaľ, už sa viac nedostal k tomu, aby svoj srdcový projekt premenil na knihu. Teraz som úlohu vybrať texty Jespera Juula do tejto knihy prevzal ja.

Základ knihy tvoria tri prednášky Jespera Juula z roku 2011, ktoré predniesol krátko predtým, ako ochorel. V Drážďanoch hovoril o výchove ako o otázke rešpektu, v Hamburgu o puberte a o tom, prečo najneskôr od veku dvanásť rokov už výchova nie je možná, a v Koblenzi načrtol svoje úvahy o novej kultúre výchovy. Téma rešpektu ako ústredný bod nemôže byť aktuálnejšia – tam, kde sa deťom a mládeži opakovane vytýka neúctivé správanie, Jesper Juul ponúka opačný pohľad. Nie sú to naše deti, ktorým chýba rešpekt, ale rešpekt chýba často nám dospelým. Oslovuje nielen rodičov, ale aj spoločnosť, ktorá je čoraz nepriateľskejšia voči deťom. Svojským nenapodobiteľným spôsobom sa mu darí vytvárať zmenu perspektívy. Zároveň na princípe rovnakej dôstojnosti pristupuje ako vždy aj k nám rodičom, vie o našich potrebách, hovorí k nám so záujmom a porozumením. To isté platí aj pre odborníkov, ktorí podobne ako rodičia prichádzali na jeho prednášky a konzultácie v tisícoch.

Čo robiť s deťmi vo vzdorovitom veku, ktoré sa hádžu o zem a okamžite chcú zmrzlinu? Brať dieťa vážne, dávať mu najavo, že jeho želaniam rozumieme. To však neznamená automaticky splniť všetky jeho želania. Čo keď dieťa príde zo školy so zlými známkami? Netrvajte na poslušnosti, hovorí Jesper Juul, ale spoločne hľadajte príčiny a riešenia. „Strach deťom vštepiť môžete, ale rešpekt si musíte zaslúžiť,“ to je jeho odkaz všetkým, ktorí sú našim deťom blízki. Čo robiť s tínedžermi, ktorí sa uzavrú do seba? Pozorne sa pozerať, dôverovať mladým ľuďom – to je rešpekt. Aj to najproblematickejšie správanie má svoj zmysel ako upozornenie na problémy dieťaťa v jeho živote a vo vzťahoch. A rozprávať, rozprávať, rozprávať – osobným jazykom.

Samozrejme, že aj rodičia potrebujú rešpekt, najmä zo strany spoločnosti. Láska nie je sebaobetovanie – priestor potrebujú aj rodičia a pedagógovia. A potrebujú aj oveľa väčšiu podporu, akej sa im v súčasnosti dostáva.

Ako si môžeme my dospelí vybudovať prístup k deťom, založený na troch pilieroch – rešpekte, dôvere a láske, o to nejde len v tejto knihe, ale aj vo familylabe. Familylab uviedol do života v medzinárodnom meradle sám Jesper Juul v roku 2004 s úmyslom vytvoriť podpornú sieť pre rodičov. O dva roky neskôr som aj ja sám založil familylab – rodinnú dielňu v Nemecku, pretože ma postoj založený na rešpekte okamžite presvedčil. Odvtedy túto organizáciu vediem a doteraz sme vychovali viac ako 700 školiteľov a rodinných poradcov familylabu, ktorí sú posilou pre rodičov, vyučujúcich a ľudí činných na najrôznejších úrovniach. Aby sme spôsob prístupu Jespera Juula k vnímaniu veľkých a malých ľudí rozšírili aj do Rakúska, Švajčiarska a viacerých ďalších krajín, ako aj do rôznych jazykov, založili sme familylab medzičasom už v 22 krajinách celého sveta a naše sily sme spojili v združení familylab association.

Zámerom Jespera Juula nikdy nebolo stavať do popredia seba samého, ale svoj odkaz. Z tohto dôvodu ani nikdy nechcel, aby boli po ňom pomenované škôlky, školy alebo inštitúty. Naším spoločne deklarovaným cieľom je priblížiť ľuďom jeho činnosť a prevratné nadčasové myšlienky týkajúce sa rovnakej dôstojnosti a nenechať ich zaniknúť.

Táto kniha je dedičstvom Jespera Juula a ja vám želám, aby ste z neho získali čo najviac.

Váš Mathias Voelchert

zakladateľ a vedúci familylab.de – rodinnej dielne

1

Výchova je otázkou

rešpektu

Na svojich seminároch a pri rozhovoroch s matkami a otcami stále častejšie počúvam, že pri výchove detí je najdôležitejšie uspokojiť ich potreby. Čo však znamená brať vážne potreby alebo želania našich detí – alebo detí všeobecne? A aký je vlastne rozdiel medzi želaniami a potrebami? Znamená to, že deti by mali mať všetko, čo chcú? Predstavte si, že by som to robil s každým, kto si odo mňa dá radiť. Keby som mal týmto spôsobom všetkých týchto ľudí „brať vážne“ – potom by každá konzultácia trvala dvadsaťštyri hodín.

Ale o čo potom ide? V konečnom dôsledku im chceme všetci – rodičia, učitelia a vychovávatelia, starí rodičia, krstní rodičia, my všetci, ktorí máme k svojim deťom blízko – poskytnúť všetko, čo potrebujú. Pri tejto téme je ešte aj iné, obzvlášť výnimočné slovo, ktoré je veľmi dôležité: rešpekt. Tento pojem býva chápaný veľmi rôzne. Spomínam si, že keď som mal svoju prvú prezentáciu v Nemecku, vyhľadal som si slovo „rešpekt“ v starom slovníku Duden z čias môjho pôsobenia na univerzite – bol zhruba z roku 1961. A tam bola definícia: „poslušnosť“. Dnes už tam nie. A bez toho, aby som o tom chcel príliš filozofovať, rád by som povedal, že táto zmena je, samozrejme, dôležitá. V dejinách nášho prístupu k deťom je pomerne novinkou, že toľko dospelých chce pristupovať k deťom s rešpektom. Má to však za následok aj veľa neistoty a veľa experimentov, ktoré oveľa viac ako naše svetové dejiny vypovedajú o tom, aká nová táto myšlienka vôbec je.

Ďalší pojem, ktorý s tým akosi súvisí, je „moc“. Ak sa pozrieme na to, čo rôzni ľudia rozumejú pod výchovou, zistíme, že tu existuje veľmi stará – v podstate staromódna – polarizácia. Na jednej strane máme autoritársky a na druhej strane antiautoritársky prístup (nazývaný tiež štýl laisser-faire). A pokiaľ hovoríme o výchove v rámci týchto dvoch polarít, nepohneme sa dopredu. Pretože v celom tomto kontinuu nefunguje nič! Existuje množstvo výskumov, ktoré to dokazujú.

Potrebujeme jednoducho úplne novú cestu, tie dve staré nefungujú. Pravdepodobne toto laisser-faire, keď deti len robia to, čo chcú, nikdy skutočne neexistovalo; a už sotva existuje aj tá skutočne staromódna, prísne hierarchická a autoritatívna rodinná štruktúra. Teda možno ešte existuje, ale v skutočnosti hovoríme o extrémnych prípadoch. Ale čo vlastne teraz máme? Čo môžeme robiť, čo by sme mali robiť?

Chcel by som tu v prvom rade jasne konštatovať: nikdy som nemohol a nechcel napísať knihu o výchove detí, ktorá by ľuďom predpisovala, aký je správny spôsob. A to z jednoduchého dôvodu, že o ňom nemám ani potuchy. Netuším, ako sa to robí. Nikdy to nebola moja práca a nikdy som o to nemal záujem. Môžem povedať, že v každom meste je približne dva- až štyritisíc rôznych spôsobov a prístupov k výchove detí a všetky sú zdanlivo viac či menej úspešné. Neexistuje žiadna správna cesta a neexistuje ani žiadna nesprávna. Mojou prácou vždy bola snaha pomáhať dospelým – rodičom, učiteľom, vychovávateľom, detským psychológom a tak ďalej, keď neboli so svojím vzťahom k rôznym deťom spokojní.

Čo teda robiť, keď napríklad ako matka alebo otec nie ste spokojní, keď spolunažívanie nefunguje? Jedna z veľmi častých otázok znie: „Keď si moje dvojročné dieťa nechce čistiť zuby, mám ho prinútiť, alebo je to nesprávne?“ A to je dobrá otázka, pretože ukazuje, že ľudia premýšľajú o tom, čo je správne a čo nie. Je nátlak porušením osobnej integrity môjho dieťaťa? A aká je moja zodpovednosť vo vzťahu k jeho zubom? Deti predsa musia mať osem alebo deväť rokov, aby zvládli techniku čistenia zubov. Ako to teda mám riešiť? Otázka je zaujímavá aj preto, lebo ukazuje, že aj mladí vzdelaní rodičia uvažujú iba týmito dvoma spôsobmi. Buď rozhoduje dieťa a robí to, čo chce, – alebo rozhodujem ja. Takže táto polarizácia existuje vždy, toto správne a nesprávne, jeden alebo dva – ale nie je to, žiaľ, také jednoduché. A potom, samozrejme, sa do hry dostáva aj sen o harmónii, ktorý vyzerá približne takto: Každý deň, keď svojmu dieťaťu poviem: „Teraz si vyčistíme zuby!“, pošle mi pusu a povie: „Mama, to milujem! Môžeme to urobiť hneď a zaraz? A dvakrát, prosím!“

Výchova nevychováva

Väčšina z toho, čo bežne považujeme za výchovu, nevychováva. Nerobí to na deti žiaden dojem – a ak to dojem predsa len robí, tak neraz zlý. Často sa stretávam s rodičmi s dvoma deťmi, ktorí sa už aj s jedným dieťaťom cítia preťažení a teraz s druhým je to príšerné, pretože vychovávať tieto deti stojí toľko práce! Žeby títo rodičia iba niečo zle pochopili? Alebo by vari mali svoje deti predať? Chcel by som zdôrazniť: Výchova nie je len vyčerpávajúca – ale ani nefunguje!

Ale ako potom môžeme svoje deti vôbec vychovávať? Všetko, čo robíme ako dospelí, vychováva: Ako sa rozprávame medzi sebou, so svojimi deťmi, so svojimi susedmi, s pekárkou, s vlastnými rodičmi? Ako pristupujeme k ostatným ľuďom? Aké máme záujmy – hudbu, náboženstvo, umenie, prácu v záhrade, autá, motocykle? Všetky tieto veci vychovávajú – len „výchova“ to nerobí. To znamená, že v tomto vzťahu sa môžeme pokojne vzdať a zostane nám veľmi veľa voľného času.

Nová podoba vzťahu

si žiada nový jazyk

Vzťah funguje vo veľkej miere aj prostredníctvom jazyka a to je, prirodzene, podmienené aj kultúrne. Myšlienka, že by mal existovať vzťah založený na rovnakom rešpekte – „rovnocenný“ vzťah medzi otcami a matkami, prípadne medzi mužmi a ženami – , je úplne nová, sotva sa zrodila. Väčšina krajín južne od Mníchova sa domnieva, že musíme byť blázni, aby sme mohli niečomu takému vôbec veriť. A okrem toho máme predsa ešte predstavu, že by sme chceli akýmsi „rovnocenným“ (rovnako rešpektujúcim dôstojnosť), úctivým – čiže nenásilným – spôsobom pristupovať k svojim deťom. Aj táto predstava je úplne nová a to znamená, že ešte nemáme jazyk pre tieto nové vzťahy. Máme iba jeden jazyk pre staré vzťahy. Veľa som sa naučil od svojho vnuka. Je rovnaký ako môj syn a môj syn je rovnaký ako ja, takže teraz všetko počúvam po druhý raz. Môj vnuk si nedá rozkazovať. Všetky deti sú také, nerady si dávajú rozkazovať. Náš jazyk je však jazykom rozkazov: „Teraz budeme jesť!“, „Teraz je čas ísť spať!“ To sú rozkazy. A rozkazy adresáti často prijímajú neúctivo. Ak sa môjmu vnukovi niečo také povie, odpovedá: „Nie som hladný“ alebo „Nie som unavený“. A potom tam stojíme – uprostred vulkánu – a pýtame sa: „Čo do pekla teraz urobím?“, pretože sa k tomu pridáva politika: môžem to rozhodnúť ja, alebo má rozhodovať on?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Slovo na úvod

1 Výchova je otázkou rešpektu