Copyright © 2020 by Mojang AB a Mojang Synergies AB

This translation published by arrangement
with Del Rey, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC

Translation © Jan Mrlík, 2022

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Děj této knihy je fiktivní. Jména, místa, postavy a události

jsou výsledkem autorčiny představivosti nebo jsou užity smyšleně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,
ať živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Z anglického originálu MINECRAFT: THE SHIPWRECK

vydaného v roce 2020
nakladatelstvím Del Rey, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Kateřina Duchoňová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2022

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-799-2

Pro každého,
kdo kdy chtěl vybudovat něco nového
v sobě i ve světě

Kapitola první

JAKE

„Tak jsme tady – domov, sladký domov!“

Jake vystoupil z auta a bouchl za sebou dvířky. Asfalt na silnici v místě, kde stál, jako by se mu pod nohama propadal, jak byl ještě změklý od sálajícího slunce. Vozovku zdobily nedávno nastříkané svítivě bílé čáry.

Otec hvízdl. Slunce se mu odráželo od vršku připlešlé hlavy zrovna v tom správném úhlu. Zapřel si ruce v bok a sám pro sebe přikyvoval.

Jake sledoval směr tátova upřeného hrdého pohledu. Na protější straně ulice, přímo u zatáčky silnice se třemi jízdními pruhy, stála nízká šedivá budova. Od chodníku ji odděloval široký pruh trávníku. Bytový komplex za ní se zdál stejně ošuntělý a nudný jako ostatní domy na téhle ulici. Měl neměřitelně daleko k ráji na pobřeží, o kterém otec bájil během cesty, při níž projeli třemi státy. Tahle čtvrť určitě zažila lepší časy. Jedna řada nájemních domů za druhou, každý jiný, ale ze všech se olupovala barva, trávníky kolem byly zažloutlé, po okrajích uliček se povalovalo smetí. Když se po něm otec otočil a usmál se, Jake vzdychl a zavrtěl hlavou.

„Tady předěláváte ty domy?“ Jake ukázal pohledem na letitý obytný komplex.

„No jo. Jednu budovu v tomhle komplexu už jsme udělali a je zbrusu nová, a zrovna do ní se nastěhujeme. Bude se ti to určitě líbit. Všechno je tam úplně nové a dokonalé, víš?“

Za nejbližší šedivou budovou se tyčily tři bytové věžáky vedle sebe. Jeden očividně nedávno prošel renovací – bíle zářil a v nablýskaných oknech se odrážela bleděmodrá obloha, jako by se vysoký dům snažil stát součástí samotného nebe. Zbývající dvě výškové budovy byly z téhož nudně šedého betonu jako přízemní dům, před kterým stáli, jen občas ozvláštněného barevnými cihlami, aby se vytvořilo zdání nějaké umělecké elegance. Jake si nemohl pomoct a usmál se, protože mu to připomnělo vrstvy různých hornin v Minecraftu.

Představoval si, jak celý komplex likviduje, těží z jeho zdí jednu řadu bloků po druhé a sbírá z nich drahokamy, uhlí a různé rudy. Na první pohled rozlišil dva nebo tři rozličné stavební materiály. Starší domy působily daleko solidněji než obnovená budova, i když její fasáda obložená skleněnými deskami vypadala pěkně a úhledně. Bylo by zajímavé odtěžit takovouhle stavbu, i když směšně jednoduché – stačilo by vyrobit několik žebříků, aby se člověk dostal nahoru a odtud se pěkně začal propracovávat níž a níž…

Jake se zabral do snivé představy, ale po chviličce zjistil, že otec pořád ještě básní o novém stavebním projektu.

„Tady budeme zaměstnaní hezky dlouho – moje firma má renovovat tenhle komplex a ještě další dva o kousek dál, všechno podle návrhů nové a úspěšné architektonické společnosti. V Los Angeles je spousta práce. Nepřipadá ti to vzrušující? Všechno to báječné kalifornské slunce… A na pláž si můžeme zajít, kdy si vzpomeneme!“

„Jistě, táto.“ Jakeovi připadalo slunce úplně stejné jako kdekoli jinde – a jak by ne, vždyť je to pořád totéž slunce. Nebo v to aspoň doufal.

Otec mu věnoval lehké pousmání plné příslibů. Jake doufal, že z nich něco opravdu vzejde a že třeba spolu skutečně půjdou na pláž. Každý další stát, každé nové město, kam se v posledních třech letech stěhovali, byly plné takových příslibů: Zajdeme si na venkovský trh. Vezmu tě na fotbalový zápas. Pojedeme kempovat. Jenže táta se také pokaždé omlouval, že na splnění těch slibů nedošlo, protože musí pořád ještě budovat reputaci své firmy, ale že je jisté, že teď se všechno změní.

Tomu Jake uvěří, až k tomu skutečně dojde. Chicago, San Antonio, Seattle – o každém z těch měst otec říkal, že tam bude jejich opravdový domov, ale z každého se vyklubala jenom zastávka.

„Není to krásné? Já ti řeknu, že architektka, které se v hlavě zrodil nápad na tuhle inovaci, je skutečně geniální.“ Otec z ložné plochy auta sebral krabici a šťastně vzdychl, jak se pořád nemohl nabažit pohledu na revitalizovanou budovu.

Jake místo odpovědi jen zabručel cosi nesrozumitelného. No co – další byt v činžáku jako ze škatulky, plný stejného nepohodlného nábytku a obrázků s neurčitými krajinkami na stěnách. Před domem parkovala stěhovací dodávka, která s nimi ovšem neměla nic společného, a Jake se na chvilku zamyslel: jaké by to mohlo být, kdyby člověk měl opravdu pohodlný nábytek a stěhoval ho s sebou po celé zemi, a s ním všelijaké tretky a drobnosti a harampádí, které dává dohromady domov.

Oni už ve skutečnosti žádný nábytek nevlastnili. Zbavili se ho, když balili věci ve starém domě v Marylandu, a všechno se uložilo do skladiště. Jake se snažil nevzpomínat na krabice s fotoalby, se zažloutlými vysvědčeními s vyznamenáním z první až třetí třídy, která máma schovávala, dokonalé odrbané kanape, které měl tak rád. To všechno leží někde na opačném konci země a pozvolna se na tom usazuje prach.

Teď je každý další byt, do kterého se stěhují, už vybavený nábytkem, což jsou obyčejně pozůstatky ze vzorových domů nebo kusy původně vystavené v prodejnách nábytku, podivná směsice zařízení shromážděného tak, jak to nikdo nikdy neměl v plánu, takže z toho ani domov vzniknout nemůže. Také přistoupil ke korbě auta, sebral z ní batoh a krabici svých věcí a následoval otce, který přecházel ulici a mířil k jejich novému bydlení.

„Nábytek, co jsem objednal, sem dorazil už včera, takže bychom měli být komplet zařízení. Jsi připravený?“

Jake pokrčil rameny.

Prošli kolem páru mladých lidí, kteří se smíchem vláčeli po schodech mohutně čalouněnou pohovku. Vypadala už dost opotřebovaně, ale jinak se zdála perfektní a Jake od ní radši odvrátil pohled, takže se málem srazil s malým chlapcem, jenž ho vůbec nevnímal, protože po chodníku svižně postrkoval nákladní autíčko.

„Vidíš, lidi už se sem stěhují. Co jsem ti říkal? Tyhle nové byty jsou senzační, jestli to tedy můžu tak říct, a dorazili jsme sem v tu nejlepší dobu. Tady po okolí poletí ceny bydlení hodně nahoru.“ Otec si hrdě přitiskl krabici se svými věcmi pevněji k tělu a začal si broukat nějakou veselou melodii.

Od doby, kdy dorazili do Kalifornie, na Jakea nic z toho, co viděl, neudělalo nějaký zvláštní dojem. Většinu cesty prospal a od chvíle, kdy se probudil, nezahlédl ještě ani jednu palmu nebo celebritu, a dokonce ani žádný bazén. Prozatím mu tenhle kout na předměstí Los Angeles připadal úplně stejný jako podobná místa kdekoli jinde – nákupní centra, semafory na křižovatkách, chodníky i tahle ulice, všechno vypadalo stejně jako v ostatních městech. Jake jich v poslední době viděl tolik, že už mu pohled na nové okolí nenabízel nic zajímavého.

Otec se dal s těmi dvěma mladými do řeči a pomohl jim s pohovkou skrz dvoukřídlové skleněné dveře v hlavním vchodu do nízké budovy. Když ji teď Jake viděl zblízka, připadala mu ještě méně přitažlivá: zaprášený průchozí vestibul, naproti druhé dveře vedoucí z domu na opačnou stranu, kde se rozprostíralo něco jako velký dvůr. Připadalo mu ještě markantnější, jak se renovovaná stavba odlišuje od okolí a vystupuje z něj jako naleštěná monstróznost s pláštěm z šedobílých dlaždic a lesknoucího se skla. Vedle sousedních věžáků vypadala protivně cize.

Jake zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pak je zase otevřel a představoval si, že se ulice mění pěkně cihlu po cihle. Budova může být dostupným rezervoárem zdrojů, které čekají jen na něho, aby všechno přestavěl, přebudoval podle vlastních nápadů a…

„Tak pojď, kamarádíčku, pojď se na to podívat!“ Otcův hlas ho probral zpět do reality a její skličující nádhery.

Jake ho následoval po schodech na podestu, kde otec nohou otevřel masivně vyhlížející dveře.

„Koukej, já chápu, že jsi naštvaný, ale tentokrát ti na mou duši slibuji, že to bylo poslední stěhování. Odteď zakotvíme v Los Angeles. Mě tady čeká opravdu dlouhodobý projekt s renovací obytných bloků a další podobné ještě jistě přijdou.“

„Tuhle stavbu jsi navrhl ty?“

Otec rychle sklopil pohled k vlastním botám, než se zase podíval Jakeovi do očí. „Jen jsem ten projekt řídil. Ale bude se pokračovat přestavbou ještě tří dalších budov a ten projekt bude trvat několik let… možná.“ Maličko se na Jakea usmál. „Po prázdninách nastoupíš na střední školu. Uvědomil jsem si, že je nejvyšší čas přestat s tím věčným vandrováním.“

Jake přikývl, ale nic na to neřekl. Na stěhování už si stačil zvyknout – všude se objevoval jako nový kluk. Není jednoduché hledat si pořád dokola nějaké kamarády, zvlášť když se neví, jak dlouho v tom místě vlastně zůstane.

Vestibul nízké šedivé budovy byl prázdný a tmavý, protože světlo do něho přicházelo jen skrz dvojici skleněných dveří v protilehlých obvodových zdech. Na bytový dům vypadala příliš rozlehlá a podivně vnitřně uspořádaná, a když Jake procházel halou, zjistil proč. Z vestibulu se dalo vejít do ohromné místnosti se špinavým a zaprášeným nábytkem.

Vedly z ní nějaké další dveře, které jako by nikdo neotevřel už aspoň deset let.

KOMUNITNÍ CENTRUM A BYTOVÉ DOMY

PACIFIC CREST

Nápis byl instalován na časem zmatnělém štítu zavěšeném nad ohromnou nástěnnou malbou. Štít stačil popraskat a zvolna se rozpadal, ale zeď pod ním zůstávala pořád jasně barevná a veselá. Budovy zdejšího areálu autor na stěnu vymaloval tmavě akvamarínovou barvou a celek doplňovaly různé scény se smějícími se lidmi, jak procházejí parkem, plavou v bazénech nebo pracují v místnosti plné počítačů. Středu malby dominovalo slunce jako z kresleného filmu opatřené tmavými brýlemi a usmívající se na budovy dole a v pozadí jiskřil oceán s vlnami nesoucími pěnivé hřebínky. Celý zbytek stěny pokrývala malba modrého zvlněného moře, což vyvolávalo ostrý barevný kontrast oproti zbytku místnosti: šedivé cihly pečlivě kladené jedna na druhou, umělé fíkusy, na jaké člověk narazí v kancelářských budovách, které se někdo pokusil trošku zútulnit. Na listech umělých rostlin ležela tlustá vrstva prachu a velký otevřený prostor zaplňovaly prázdné stoly, neurovnané židle a v rohu poničený kulečníkový stůl. Po stěnách visely vesměs prázdné nástěnky. Pouze na osamělém listu papíru stál nadpis: PŘIHLÁŠKY K AKTIVITÁM. Jinak na něm nebylo napsáno vůbec nic.

„Je to tady ošuntělé, já vím. Ale žádný strach, tohle všechno se odsud vyveze. Co třeba tamhle ta ‚technická místnost‘?“ Otec zavrtěl hlavou. „Ta musela být zastaralá už kdysi. Sem jistě celou věčnost nepáchla ani noha. Ne že bych to někomu vyčítal – vždyť tady vůbec nic není.“

Na stojanu stál opřený laminovaný plakát s vyobrazením představy, jak by měl jednou celý komplex vypadat: samé naleštěné sklo a deskovitá architektura. Vedle renovovaných obytných staveb se krčil pěstěný park s podivnými skulpturami ze skla a oceli. Místo zanedbaného komunitního centra se podél chodníku táhla řada kavárniček a draze vyhlížejících butiků. „No, o tomhle mluvím! Není to nádhera?“ pronesl otec a kývl k rozměrnému plakátu.

„Jistě, táto,“ utrousil Jake a silněji stiskl popruh batohu.

Za skleněnými dveřmi vsazenými do protilehlé stěny opuštěného komunitního centra bylo vidět změť přerostlých keřů, neošetřovaných stromů a vadnoucích květin. Divoký porost ve vnitrobloku působil stejně suchopárně a šedivě jako zbytek komplexu a ani v nejmenším se nepodobal svěžímu parku, o kterém mluvil otec, kde by se dalo sportovat a scházet se s kamarády. Když tohle všechno Jake vstřebal, jen obrátil oči v sloup. Otočil se na patě, protože ho napadlo, že by se odsud mohl zase vrátit ven, ale stejně by neměl kam jít. Vzdychl a zahleděl se na ušpiněnou tabulku s nápisem ŘEDITEL, která visela na dveřích bytové přístavby přilepené k přízemní budově.

Bydlet tady musí být pěkně na draka, jen kousek od ulice a vedle dveří, kterými pořád někdo courá ven a dovnitř, pomyslel si Jake. Ještě že se nestěhujeme zrovna sem.

„Tak půjdeme, ne?“ řekl otec a vykročil ke zbrusu nové výškové budově.

Prošli kolem cedule BAZÉN, ovšem Jake nikde kolem neviděl nic než přerostlý živý plot a v dálce něco jako dětské hřiště napůl schované mezi nuznými stromy a býlím.

„Načasování nám vyšlo báječně,“ pochvaloval si otec. „Budeš mít čas najít si nové kamarády, ještě než nastoupíš do školy, co?“

Jake přeběhl zrakem pusté nádvoří a znovu vzdychl. Jo. Dokonalé místo na hledání kamarádů.

Ještě že aspoň budou mít Wi-Fi.

Nová budova voněla čerstvou barvou a čímsi ostrým, snad kovem holých nosných sloupů. Když konečně našli výtah, vyjeli i s krabicemi v rukou do prvního patra. Dveře všech bytů ústily do společné dlouhé chodby a Jakea napadlo, jestli tady nebude trochu moc hlučno. Z okna se podíval na nádvoří dole.

„Tady to máme!“ Otec se trochu zakymácel, jak lovil v kapse klíče od bytu, a skoro mu z rukou vypadla krabice popsaná „Kuchyně“. Opřel si krabici o stehno a odemkl dveře.

„Náš nový byt! Moji chlapi tady odvedli pořádnou práci,“ konstatoval otec. „Ještě z auta přinesu zbytek věcí. Potřebuješ něco?“

„Ani ne,“ zavrtěl Jake hlavou a odložil svou krabici. „Co internet?“

„Myslím, že zítra by někdo měl přijít a uvést to do chodu,“ slíbil otec.

Paráda.

Jakeův pokoj představovala bezvýrazná čtvercová místnost podobná ostatním bezvýrazným čtvercovým místnostem, které už poznal. V téhle však čekala úplně nová matrace, pořád ještě v neporušeném igelitovém obalu. Odložil krabici a batoh na podlahu, přistoupil k matraci a strčil do ní. Převrátila se a odhalila tak díly dosud nesloženého lůžka, které se pod ní skrývaly. Jake zafuněl a vytáhl z krabice deku. Nebyla to ta, kterou chtěl, ale teď na tom nesešlo. Natáhl ji na matraci a pak si na ni lehl a otevřel notebook. Igelit pod ním povrzával. Postel si složí později, až se vyrovná s faktem, že je sice v Los Angeles, ale nikde v dohledu není oceán ani Disneyland, ani nic podobně zajímavého.

A taky tu není přístup k internetu.

Jake vzdychl a podíval se, kolik je hodin. V Marylandu bude asi doba večeře, takže Danny se teď bude sotva přihlašovat k minecraftovskému serveru, na kterém spolu v poslední době hrávali. Když ještě žili ve stejné čtvrti, bývali nejlepšími kamarády a zůstávali v kontaktu i potom, co se Jake přestěhoval do Chicaga. Jenže od té doby se s otcem ještě třikrát přestěhovali, takže s Dannym skoro ztratil kontakt, i Minecraft už spolu hráli jen málokdy. Jake pro kamaráda obvykle vybudoval něco zábavného a pak zjistil, že Danny měl podobný nápad, jenže to ani vzdáleně nepřipomínalo dny, kdy byli zvyklí společně plánovat velkolepé výpravy, na nichž hledali nové pevnosti.

Doufal, že se zase brzy zkontaktují. Mohl sice hrát off-line, rozhodně by však chtěl pracovat na poslední stavbě, kterou s Dannym na sdíleném serveru budovali. Věnoval spoustu času tomu, aby vytěžil dostatek křemene, z něhož stavěl repliku římského Kolosea, a nechtělo se mu nechat práci nedokončenou.

Jake se položil na břicho a pustil Minecraft. Ozval se povědomý hudební podkres a uvítací znělka vyzývající k očekávání objevů a vzrušení. Jake zvolil alternativu jediného hráče a probíral se svými staršími světy. Kterýkoli z nich mohl otevřít a dobře se pobavit – v tom, kde ho čekala nedokončená Eiffelova věž, se toho naučil spoustu o očarování a získal nejlepší zbraně i brnění; tam také zmapoval celé kontinenty a objevil nějaké monumenty a pevnosti. Každý z těch světů byl něčím jedinečný. Nezáleželo na tom, kde se zrovna nacházel v reálném světě, ve kterém městě žil, do jaké školy chodil, nevadilo ani, že si musel osvojit nové zvyklosti, poznat nové lidi a nové party – na Minecraft se mohl vždycky spolehnout.

Zde platila pořád stejná pravidla: při každém nalogování získal čtyři prkna a ze čtyř prken si mohl vyrobit pracovní stůl; vždycky pak mohl něco rozebrat na základní stavební prvky. Tam měl Jake všechno pod kontrolou. Rozhodoval o tom, co zůstane, co zmizí, kam se přesune a jak budou vypadat místa, v nichž se rozhodne strávit nějaký čas.

Jake klepl na ikonu „Vytvořit nový svět“ a usmál se. Je zase doma.

Jakeův avatár se objevil v lesním biomu plném květin a stromů tvořených drobnými kostičkami. Nemarnil čas a rychle zařídil všechno potřebné k tomu, aby přežil první noc. Předtím dělal totéž už mnohokrát, ale nikdy ho nepřestalo bavit, jak schopně si počíná při shromažďování nutných zdrojů; teď to pro něho všechno bylo stará vesta, a než ve hře nastala noc, zbudoval si přístřeší, v němž byl v bezpečí před zombie, které se potloukaly kolem. Vyčkal, dokud v herním světě zase nevyšlo slunce, a pak se znovu pustil do hry.

Odolal pokušení vypravit se na výzvědy, aby vyhledal nějaký malebný kout, kde by si později vybudoval základnu, protože považoval za moudřejší napřed si opatřit tolik nutných věcí, kolik dokáže. Na bloumání po okolí, které by ho neposouvalo nikam kupředu, měl ještě času dost. Dočasné přístřeší si postavil poblíž hory, v níž našel bohaté sloje uhlí, takže se večer co večer vracel do chaty s dobrým výtěžkem surovin. Zvolna, avšak pečlivě budoval pevnost, i když si zatím nebyl docela jistý, zda se chce na tom místě zdržet natrvalo. Považoval však za rozumné pořídit si trvalý zdroj jídla, a tak založil malé obilné políčko. Pokud si chtěl vyrobit pořádné brnění, musel co nejdřív najít železo a další rudy, ale zkusmým dolováním v hoře nic z toho neobjevil.

Zcela náhodně narazil na jeskynní systém.

Jake prchal co nejrychleji od creepera, který ale vzápětí vybuchl, a Jakea zasáhla síla exploze, až bolestí zasténal. Tahle nehoda ho musela stihnout zrovna ve chvíli, kdy kutal v místě bohaté sloje, z níž vytěžil spoustu uhlí. Jake se znovu zhmotnil ve své základně. Vyrobil si několik krumpáčů a připravil nějaké bochníky chleba na cestu a teprve potom vyrazil. Hodlal posbírat všechny své věci, než stihnou zmizet.

Pro Jakea bylo snadné začínat v Minecraftu znovu; přesně věděl, co potřebuje a jak toho dosáhne. Vybavoval si v paměti, kde přesně narazil na toho creepera, a pak se spolehl na své tušení a vydal se k východu. Okolí mu připadalo povědomé – tam viděl vrchol hory, který připomínal hlavu vlka, tady se zase valil proud lávy a sunul se do jezera. Některé okolní stromy začaly zvolna doutnat a jiné už hořely, takže si Jake musel dávat pozor, aby nezabloudil do plamenného pekla. Obešel tok lávy a potěšilo ho, když viděl, že unáší také vršky stromů, které včera pokácel, aby si opatřil dřevo.

V ranním světle snadno našel i kráter po včerejším výbuchu. Exploze odhodila stranou spoustu skály a Jake při sbírání svých věcí zahlédl tmavý otvor.

„Och, to je krásné!“ prohlásil. Obořil se krumpáčem na skálu a malé temné okno rozšířil o několik bloků. Pak přišly ke slovu pochodně, aby si jimi vyznačil výchozí bod a posvítil si na cestu. Uvnitř Jake spatřil začátek slibné jeskyně, jejíž dutina se klikatila sem a tam, a v dálce dokonce zahlédl vodu. Zhotovil si truhlu a do ní uložil většinu uhlí pro případ, že by tohle dobrodružství opět nepřežil. Pak už se spustil do nitra jeskyně.

V temném podzemí, kde nebylo patrné střídání dne a noci, ztratil pojem o čase. V jedné chvíli mu otec řekl, aby hleděl něco dělat, ale Jake jen cosi zabručel, protože byl hluboce zabraný do hry. Nalezl zrovna další žíly uhlí a slušný zdroj železa, nemluvě o tom, že narazil na tlupu kostlivců a svedl s nimi rozhořčený boj, i když nakonec podlehl. Znovu obživl ve svém úkrytu a nelitoval času na výrobu nových zbraní a pochodní a připravil si také pořádnou zásobu bochníků chleba, které by mu pomohly se vyhojit, kdyby ho zase něco zranilo, a pak už se vydal zpátky do jeskyně. Protože objevil bohaté zásoby železa jen kousek cesty od svého útočiště, přeměnil během několika dnů někdejší chatu v opravdovou základnu dobře zásobenou jídlem i železnou rudou, která jen čekala, aby z ní vyrobil ještě lepší zbroj a zbraně. Jake právě dokončil budování hradby kolem své pevnůstky, když pocítil zakručení v žaludku.

Zamrkal a tvrdě na něho dopadla strohost skutečného světa. Holé bílé stěny, prázdná podlaha, v koutě osamělá krabice a batoh, které si sem přivlekl. Setmělo se a všechno kolem vrhalo podivné hrozivé stíny. Jediné barvy v dohledu zářily na displeji počítače – bohatá zeleň luk a lesů v pozadí se mísila s jasnými odstíny červené, modré a žluté barvy rozmanitých květin.

Jake chvíli koukal na notebook, načež usoudil, že by měl přiživit i svou fyzickou podstatu a teprve pak pokračovat ve hře. Ujistil se, že jeho postava stojí uvnitř obranné hradby pevnosti, potom hru uložil a následně počítač zavřel, aby měl jistotu, že se vrátí do hry v bezpečném místě. Protáhl se. Jeho odraz v okenní tabuli se protáhl společně s ním a ukázal mu bledého kluka s fádními hnědými vlasy, který vypadal poněkud nemocně. Jake se zamračil a zavrtěl hlavou; daleko raději sám sebe vnímal jako hrdinu v brnění, jak vyhlížel jeho avatár v minecraftovském světě. Přistoupil k oknu a s určitými obtížemi je otevřel; někdo natřel okno i s parapetem, takže je barva skoro úplně přilepila.

Do pokoje vlétl večerní vzduch, čerstvější a chladnější než ten vydýchaný a teplý, který měl v pokoji. Jake se zhluboka nadechl. Trochu si přál, aby měli byt ve vyšším patře, protože by z něho měl lepší výhled, ale ani tak to nebylo špatné. V dálce se zdvihal shluk mrakodrapů – nejspíš střed města, říkal si. Všude to tam jiskřilo a zářilo a viděl i proudy bílých a červených bodů, reflektory a koncová světla aut, co jela sem a tam.

Shora mu připadal park za domem ještě spíš jako přerostlý lesík, jen po stranách osekaný do pravidelného tvaru. Uprostřed zahlédl konstrukce prolézaček a houpačky na dětském hřišti i prázdný betonový bazén v nejzápadnějším rohu parčíku, na jehož dně se kupilo suché listí, větve a smetí. Jake zavrtěl hlavou.

V obýváku ležely nakupené krabice pečlivě popsané podle obsahu: „Elektronika“, „Jakeovy školní věci“ a „Kancelář“. Také viděl starší krabici s nápisem vyvedeným většími a zakulacenými písmeny: „Baseball“. Jake prstem obtáhl „A“, které napsala jeho matka, a chvíli přidržel ruku na krabici. Ale neotevřel ji.

Byt mu připadal jako nedotčené malířské plátno. Všechen šedý moderní nábytek jako by vydechoval výrazné suché horko. Otcův kreslicí stůl stál opřený o stěnu v chodbě vedoucí k jeho pracovně, ještě nesložený. Uvnitř však už měl kancelář přece jen zařízenou, obyčejný stůl zavalený stavebními plány a složkami, vedle nich nedopitý šálek kávy.

Ložnici otec také ještě nestihl dát do pořádku, matrace stála opřená o zeď vedle holého rámu postele a prázdného kufru. Oblečení včetně sak se válelo po podlaze, jako by se otec oblékal ve velkém spěchu. Nejspíš nějaká pracovní schůzka svolaná na poslední chvíli nebo něco v tom smyslu. Jake vždycky tátovi říkal, aby si ukládal oblek, který mu přinášel štěstí, stranou od ostatních šatů, takže by ho nemusel hledat, ale k ničemu to nevedlo. Jake si odfrkl, posbíral roztroušené oblečení a pověsil je do prázdné skříně.

Pohovka s tuhými šedými polštáři také ještě zůstala zabalená v igelitu a na jídelním stole našel dvacetidolarovku a na papíru vzkaz.

To máš na pizzu.

Vrátím se pozdě. Užij si příjemnou první noc!

Mám tě rád.

Táta

Jake strčil bankovku do kapsy a otevřel chladničku, načež zjistil, že je prázdná. Vzdychl a zauvažoval, jestli má cenu, aby šel ven a zapátral po nějakém obchodu s potravinami.

Od kuchyňského okna se k němu donesly nějaké výkřiky a smích. Také tohle okno otevřel jen s námahou a v duchu si udělal poznámku, aby tátovi řekl, že jeho natěrači odvádějí mizernou práci. Nicméně aspoň částečně se mu okno přece jen podařilo otevřít a do kuchyně vproudil svěží venkovní vzduch.

Z tohoto okna bylo na prostor parku vidět o něco lépe a také zjistil, že za časného večera je v okolí docela živo. Ozývalo se houkání aut, slyšel nějaké lidi, jak si povídají, a kdesi byla puštěná televize s jakousi telenovelou. Na houpačkách se bavili dva malí kluci, hádal jim osm nebo devět let. Vlastně malé děti. Jakeovi bylo čtrnáct a měl začít chodit na střední školu, takže už byl moc starý na to, aby dováděl na houpačkách, i když se to zdálo být docela zábavné. Třeba by se mohl podívat, jestli by se nenašlo něco zajímavého v komunitním centru. Viděl, jak oba kluci seskočili z houpaček, chechtali se a vzrušeně rozhazovali rukama. Rozběhli se k prolézačkám, smáli se a provokovali se navzájem, který vyleze výš. Musí být skvělé, mít takového nejlepšího kámoše, někoho, kdo člověku rozumí a dokáže vymýšlet pořád nějakou zábavu.

„Tamhle je Tank! Utíkej!“ Křik zvenčí ho znovu přitáhl k oknu. Díval se, jak oba kluci prchají, protože se k prolézačkám blížil nějaký stín. Nový kluk, zřejmě ještě starší než Jake, vyhlížel drsně a zlovolně. Tmavé vlasy měl ulízané k zátylku a navzdory přetrvávajícímu horku na sobě měl džínovou bundu s podšívkou. Díval se za oběma utíkajícími chlapci, pak se posadil na houpačku a pomalu se odstrčil. „Tak je to správný, jen zdrhejte,“ posmíval se jim a napřímil se v ramenou.

Zezadu se k němu blížil zvuk kroků – přicházela nevelká dívka s culíky po stranách hlavy. Měla stejné výrazné čelo a trochu vypouklé oči jako Tank. „Rozhoupej mě, Thanhu,“ požádala chlapce. Tank jako by změkl a dívce, která už lezla na houpačku, věnoval kradmý úsměv. Jemně do houpačky strčil, dívka vztáhla ruce k večernímu nebi a zasmála se, načež se Tank také zasmál.

Kapitola druhá

TANK

Tank složil krabice na podlahu, až to ztěžka žuchlo. Protáhl se a protřepal si paže a přitom se snažil popadnout dech. Otřel si pot z čela a zazubil se.

„To je všechno, pane Mishro?“

Pan Mishra odpočítával drobné, které vracel zákaznici, vysoké ženě v úřednickém kostýmku. Sebrala balíček žvýkaček a zvedla pohled k Tankovi. V očích se jí odrazila nedůvěra, ba dokonce o krok ustoupila.

Tank se shrbil a snažil se vyhlížet tak nevinně, jak to bylo možné, ale ve skleněných dveřích chladicího boxu s minerálkami a mlékem viděl to, co ona: jak se nad ni tyčí a jeho odraz je tak mohutný, že jedno rameno se odráželo až ve skle sousedního boxu s baleným masem.

Vzpomněl si na shromáždění všech žáků sedmých tříd s povinnou účastí pro všechny, které víceméně prospal. Později se o tom, co se tam říkalo o lidském těle a o jeho změnách, povídala spousta vtipů. Nějak matně vnímal, že děti vyrůstají a vůbec, ale nikdo mu neřekl, že se to může stát tak náhle, takže je mu naráz všechno oblečení malé, nějak ho pobolívá v krku a lidé se na něho dívají jaksi jinak. Jako by se ho začali bát.

Podle Žralokova mínění bylo naopak dobře, že v něm ostatní viděli drsňáka – znamenalo to, že si s ním nikdo nebude chtít nic začínat, a to se Tankovi zamlouvalo. V podobných věcech se Žralok vyznal. Než se s ním Tank seznámil, jídával oběd vždycky sám a s nikým se vlastně nebavil, ale teď už měl kamarády. Přátele, kterým nebyl lhostejný a s nimiž mohl trávit čas.

Sedmou třídu a větší část osmé proplul Tank sám, jako by byl neviditelný, až začátkem jara jednou o polední přestávce na stole vedle něho zarachotil jídelní tác, a když zvedl pohled, viděl před sebou Žraloka, který se na něho usmíval.

„Měl by ses přidat k nám,“ řekl Žralok. Do té doby s ním ještě nikdy nepromluvil.

„Jo?“ Tank byl celý den nervózní z toho, že se sotva vešel do trička a džínsů, které vytáhl z Baovy skříně, protože do žádných svých šatů se nedokázal nasoukat.

„Byl jsi někdy v parku Fortress?“

To ještě Tank nebyl. Ostatní spolužáci tam chodili skoro pořád, u stánku s občerstvením si kupovali limonádu a preclíky nebo párky v rohlíku, hráli minigolf nebo závodili na motokárách. Tohle všechno on jenom vídal po cestě ze školy domů, kam to měl hodně daleko, když procházel kolem dlouhé zdi z umělého kamene s barevnými věžičkami, které se tyčily až nad střechy nákupních center rozlézajících se kolem silnice. Park patřil k místům, kde se člověk mohl pobavit jen s dalšími kamarády, a jeho tam nikdo nikdy nepozval. Namlouval si, že mu to ani nějak moc nechybí, protože jsou tam jen nějaké ošuntělé atrakce a spolužáci, se kterými se styděl dát do řeči.

Jenže tenkrát ho Žralok pozval a po škole šli ještě s AJ a Gusem do parku Fortress, a než odtamtud odešli, tak už ho všichni plácali po ramenou a říkali mu Tank.

A tím se vlastně všechno změnilo.

Znenadání ho další žáci poznávali, když ho míjeli na školních chodbách, ustupovali a nechávali ho projít, dávali mu drobnosti jako chipsy nebo limonády z prodejních automatů nebo lístky na atrakce v parku Fortress. Ostatní vždycky takhle zásobovali Žraloka, a když se Tank stal Žralokovým kamarádem, tak část z toho připadla jemu. Teď získal jméno, které už spolužáci dokázali vyslovit a dělali to s respektem.

Pokud ho ostatní lidé vnímali tak, že z něho jde strach, nemohl s tím celkem nic dělat. Stávalo se mu to čím dál častěji, skoro každý den, a Tanka uklidňovalo vědomí, že když působí tak zlověstně, nikdo z okolí nebude otravovat jeho ani Viv.

Někdy ho ovšem zamrzelo, že ho lidé automaticky považují za darebáka.

Tank ze sebe nepříjemný pocit setřásl; ta žena už z obchodu dávno odešla a v dáli zanikl i klapot jejích podpatků.

„Děkuju, Thanhu,“ řekl pan Mishra. „Odvedl jsi dobrou práci. Opravdu si toho cením.“

„Můžu pro vás ještě něco udělat?“

Pan Mishra zavrtěl hlavou. „Děkuju ti za všechnu tu pomoc. Ale je mi líto, dneska už pro tebe další práci nemám.“

„Můžu přijít zase zítra?“

„Co takhle ve čtvrtek? To mi přivezou limonády a v poslední době mě každou chvíli chytnou záda.“

„Dobře, jasná věc, pane Mishro.“

Obchodník se na něho mírně a laskavě usmál. Tank by se vsadil, že podobně se usmívá i na vlastní děti, možná ještě víc. On je dobrej táta, pomyslel si Tank. Někdy vídával Mishrovu rodinu v parčíku uvnitř obytného komplexu – pan Mishra se usmíval na svou ženu i na dcerky, které běhaly sem a tam a hrály na honěnou. Tank někdy zatoužil, aby Viv také byla ještě takhle malá; dokud ji dokázal snadno zabavit, bylo všechno jednodušší. Teď už je trochu moc ztracená ve vlastním světě a je těžké se s ní kamarádit. Mishrova dvojčata byla pro Viv příliš malá na to, aby se o ně zajímala, jenže patřila k nemnohým dětem, které se nedávaly na útěk, sotva ho zahlédly, a toho si Tank cenil.

„Takže se uvidíme ve čtvrtek, Thanhu.“ Pan Mishra vytáhl z pokladny nějaké peníze a podal je Tankovi.

Tank se na bankovky ani nepodíval a strčil je do kapsy. Pozdravil obchodníka pokývnutím hlavy a posmutněle vyšel z večerky. Pan Mishra mu nabízel, že by ho zaměstnal natrvalo, jenže k tomu by musel mít pracovní povolení a splňovat všechny ty právnické hlouposti, jako že člověku musí být aspoň šestnáct, a Tank nevěděl, jak by mohl vysvětlit, že je mu teprve čtrnáct.

Čekala ho cesta přes několik bloků zpátky k bytovému komplexu Pacific Crest a Tank byl vděčný, že nepotkal Žraloka nebo někoho z nových kamarádů. Proklouzl nedovřenou železnou bránou u popelnic a propletl se skrz křoví, až se ocitl na nádvoří.

Ometl ze sebe suché listí a teprve potom vykročil do parku a zamířil k šedivému věžáku, kde bydlel. Po cestě se ho zmocňovala čím dál větší nervozita a peníze v kapse jako by ho víc a víc tížily. Prošel kolem nedávno renovovaného věžáku a znechuceně zavrtěl hlavou. Takový ošklivý barák! Většina lidí, kteří tam původně bydleli, se úplně odstěhovala, sotva se s renovací začalo, protože to byla děsná otrava. Pan Mishra tu dobu z duše nenáviděl, protože se s rodinou musel nastěhovat do hotelu a bydlet tam celé tři měsíce, kdy trvaly práce na stavbě.

Tank nevěděl, jestli jeho rodina zůstane, až s renovací přijde řada na jejich věžák. Předpokládal, že stavební firma jim dá stejnou nabídku, jakou dala panu Mishrovi, totiž že jim zařídí slevu na hotelové ubytování, ale on se vůbec nikam stěhovat nechtěl.

Otevřel vchod do Východní věže, nevšímal si rozhrkaného starého výtahu a zamířil rovnou ke schodišťové šachtě. Bral schody po dvou, až vyběhl do patra, kde bydleli. Pak zpomalil a k bytu přicházel velice tiše, takže jeho kroky nevyvolávaly ani slaboučkou ozvěnu. Odemkl, vklouzl dovnitř a zavřel za sebou tak opatrně, že dveře ani nehlesly – takhle to dělal už dlouho.

Přepočítal peníze, které si vydělal, a vydechl. Není to nijak moc, ale pomůže to. Ma ležela v ložnici a spala. Brzy bude vstávat, protože půjde na noční směnu, ale zatím ještě odpočívala. Tank polehoučku a pokud možno neslyšně přešel k nočnímu stolku, na němž ležela její kabelka. Vytáhl z ní hubenou peněženku a dovnitř zasunul půlku peněz. Pak se po špičkách z ložnice vytratil. V kuchyni našátral obálku nalepenou zezadu na druhé zásuvce s příbory a vložil do ní všechny zbývající peníze kromě jedné dvacetidolarovky. To byla jeho tajná pokladna. Měl by se možná zeptat Ma, jestli by tenhle týden nemohli pustit novou klimatizaci – horko začínalo být nesnesitelné.

Tank se sesul na pohovku a zavřel oči. V bytě nebylo ticho – zvenčí se ozýval hluk projíždějících aut, hovory lidí jdoucích kolem, sem tam bouchly dveře a někdo procházel domem.

Tu se otevřely dveře jejich bytu a zase se zavřely v povědomém rytmu, pak zacinkaly klíče a zaklapaly skopnuté boty.

„Ahoj, Thanhu – zrovna ses vrátil z práce, že? Máš nějaké peníze na jídlo?“

Tank otevřel oči. Ba se díval na něho, ale ne tak docela. Otec upíral pohled spíš na podlahu. Měl rezignovaně svěšená ramena a na pracovní blůze nějakou skvrnu od oleje.

Tank vzdychl a pomyslel na dvacetidolarovku v kapse. Doufal, že by si tohle léto mohl našetřit na nové tenisky – Žralok říkal, že i ty nejparádnější se dají koupit ve slevě, polovina normální ceny pro něho přesto byla příliš mnoho. Myslel na lesklé bílé sportovní boty, o kterých Žralok prohlašoval, že by v nich vypadal úžasně a nedotknutelně. Tank by je chtěl, rád by si opatřil něco, k čemu se sám dopracoval.

„Dnes nepřišel žádný zákazník, a tak jsem odešel dřív z práce,“ zabručel Ba a rozpačitě přešlápl z nohy na nohu.

Výborně. Takže místo aby postával před autoservisem a nabízel pomoc zákazníkům, kteří by dobře zaplatili, vrátil se radši domů, aby byl „užitečný“. Ma tohle nenáviděla, protože to obvykle skončilo tím, že opravoval něco, co opravu nepotřebovalo, aby prý se tak snažil ušetřit jim nějaké peníze. Vždycky se to ale obrátilo k horšímu a pak jim paní Jenkinsová přišla říct, že budou muset zaplatit za opravu elektrických rozvodů a že je nezákonné připojit se načerno k Wi-Fi kabelu, který patří sousedům.

„Teta Phuong včera navařila spoustu jídla, tak myslím, že máme pořád ještě dost,“ odpověděl Tank.

Ba se usmál a v očích mu svitl obvyklý vynalézavý výraz. „To jo, ale mohli bychom si dát něco dobrého. Co bys řekl tomu, že uvařím večeři, a až se Ma vrátí, můžeme se všichni najíst jako spokojená rodina, no ne?“

„Ma jde dneska na noční. Vrátí se nejdřív v šest ráno,“ namítl Tank s povzdechem.

„No tak se můžeme nasnídat jako šťastná rodina.“

„V šest ráno? Zítra nemáme školu, Ba. Já teda v šest vstávat nebudu.“

„Dobře. Takže se najím já s vámi a pro Ma něco schováme na ráno.“ Ba se zamračil. „Kde je Vivian?“

„Ve svým pokoji a učí se. Nech ji v klidu.“

„Neříkal jsi, že nemáte školu?“

„Ona je chytrá. Učí se, aby měla na příští rok náskok.“

Ba zašoupal nohama, jako by se chystal zajít za Vivian do pokoje, aby si s ní promluvil, a Tank zjistil, že sahá do kapsy. Později toho bude litovat, ale Viv si zaslouží mít klid. Mohlo by se snadno stát, že by po ní Ba žádal, aby mu držela nástroje, až se zase pustí do nějakých kejklů s elektřinou, nebo by jí mohl znovu vykládat, jak se v autě vyměňuje olej, protože neustále zapomínal, o čem už je poučoval a o čem ne. Viv je daleko trpělivější než Tank, takže by tátovi vyhověla.

„Tu máš, jestli chceš, tak jdi nakoupit něco k jídlu,“ zahuhlal Tank a podával tátovi dvacetidolarovku. Nepořádek v kuchyni je pořád lepší než rozhašené elektrické rozvody. „Do elektriky už nevrtej. Pořád ještě máme problémy kvůli tomu, cos minulej měsíc provedl s klimatizací.“

Ba jenom pokrčil rameny, protože byl zkrátka lehkomyslný. Nemyslel na to, jak se Tank narychlo snažil najít nějakou práci, aby pomohl zaplatit za všelijaké zbytečné opravy, že máma a teta Phuong nikdy neodejdou z práce dřív, protože jim to prostě nedá, a že Viv je pořád ještě dítě, které na nic z toho nemusí myslet. Ba se vyloudal ze dveří s penězi v ruce.

Tank si natočil sklenici vody a vypil ji. Pak se šoural bytem a studené sklo si tiskl na čelo. Ve druhém pokoji našel Viv se sluchátky na uších, jak podle rytmu hudby pokyvuje hlavou. Seděla zády ke dveřím, takže si ho hned nevšimla, zvlášť když byla hluboce pohroužená do světa Minecraftu. Tank se pousmál, když viděl, jak ji hra baví. Zrovna se nacházela ve své základně v jednom ze složitě vybudovaných domů a prováděla nějakou komplikovanou operaci s ruditem, kterou Tank tak úplně nechápal. Viv vyplazovala jazyk, jak se soustředila, a po chvíli se opřela zády o opěradlo židle, aby své nejnovější dílo posoudila. I když oba monitory i samotný počítač byly už staršího data, pořád vypadaly dobře, čistě, udržovaně a výkonně. Na skříňce počítače zářily jasně modré LED diody, které tam Tank pro Viv namontoval minulý týden, aby měla při hře lepší pohodu.

Vzpomněl si na dětské pokoje ze všelijakých televizních show, jak jsou přecpané plyšovými hračkami a všelijakými serepetičkami a tak barevné, až oči přecházejí. Tenhle pokojík s výjimkou počítače vyhlížel stejně jako před pěti či deseti roky, ba ještě než se Viv narodila – tehdy to býval jeho pokoj. S ním tam přebýval strýc Tho, než se oženil a odstěhoval. Teď zde žije teta Phuong a její postel kryje stejná prošívaná přikrývka, jakou má Viv. Jejich lůžka odděluje chatrný skládací paraván, každý kousíček místa je zde využitý k uložení všemožných věcí, oblečení a drobností, kterých se nikdy nedokázali zbavit, čistě pro případ, že by pro ně ještě někdy našli uplatnění.

„Půjdeš dál, nebo jsi k těm dveřím přirostl?“

Tank se zasmál a protáhl se úzkou uličkou mezi šatní skříní tety Phuong a sestřinou postelí, aby se dostal k jejímu stolu – tenhle solidní skládací stůl našel na ulici a vynesl sem. Tank zaměřil pozornost na monitor. Její avatár stál v tunelu vykutaném ve skále, kde se jí při dolování podařilo najít nějaké truhly a také ruditové obvody a opakovače a další věci, které Tankovi přišly opravdu kouzelné.

„Vypadá to suprově. To bude stanice podzemky, ne? Myslel jsem, že už ji máš hotovou.“

„Ještě ne,“ zavzdychala Viv. „Hele, vykopat ten tunel trvalo hotovou věčnost, ale včera jsem to dorazila. Dávala jsem dohromady dávkovač důlních vozíků, ale pořád se mi rozpadal. Myslím, že to bylo tím systémem na vydávání lístků. Teď to funguje, ale bez lístků.“

Narazila na řádku ruditových bloků a opakovačů a všechny vysbírala, než zase výkop zacelila bloky kamení. „Pojď se na to mrknout.“

Avatár, s nímž Viv hrála, přešel k dráze pro důlní vozíky a tam poskakoval na místě, dokud se jí Tank nenaklonil přes rameno, aby se podíval. Viv vstoupila na nášlapnou desku a z násypky nahoře se na koleje spustil důlní vozík. Její blyštivý avatár do něho naskočil a Tank sledoval, jak uhání po poněkud strašidelné dráze vedoucí komplikovaným tunelem ve skále. Udělalo to na něho dojem, zejména rozsáhlé skleněné stěny v jedné sekci, kde se podzemní prostor rozšiřoval do jeskyní se svítícími jezírky žhavé lávy.

„Ten tunel se ti fakt povedl, Viv.“

„Přidala jsem pár oken, aby bylo vidět na ty úžasné věci, které jsem našla při jeho kopání,“ chlubila se Viv.

Vozík nenadále zastavil a Viv z něho vyvedla avatára na kamennou plošinu.

„Co bude s tím vozejkem?“ zeptal se Tank.

„Ten se rozbije tamhle o ten kaktusový blok, takže tady z něho automaticky vystoupíš. Dost hustý, no ne?“

„To teda jo. Oproti minulýmu týdnu jsi to hodně vylepšila.“

„Jenže nedokážeme přijít na to, proč jsme museli zastavit budování systému podzemní dráhy mezi hlavní základnou a touhle novou.“ Viv nastoupila do vodního výtahu, který ji rychle vynesl vzhůru. Objevila se na čtvercovém kamenném náměstí, v jehož středu vesele bublala kašna. „Uf, já prostě nevím, co dělám špatně. Dřela jsem na tom celej den. Mina a Rocky tomu taky nemůžou přijít na kloub. Rocky tvrdí, že bychom si měli každej nosit vlastní vozík, ale to přece nemá smysl, když chceme spustit automatizovanej systém.“

„Vím jistě, že na to kápneš. Už se ti podařilo spustit ten systém bez výdeje lístků a to, jak se automaticky spouští ty vozejky, to je super hustý.“

„Chceš se k nám přidat?“

„No…“ Tank pokrčil rameny. Vždycky ho bavilo hrát s mladší sestrou Minecraft, ale nedokázal tak docela sledovat, co Viv a její kamarádi na herním serveru provádějí. Nejdřív se k ní přidal, jen aby se zachoval hezky, ale rychle s nimi ztratil krok. Budoval ve sdílené domácí základně prostou farmu a květinovou zahradu, ale výsledek jeho snažení připomínal věci, se kterými oni na serveru začínali před rokem. Viv a ostatní hráči rychle stavěli složité domy a skleníky, ba i komplikovaně zdobené vily s několika podlažími a tajnými místnostmi a chodbami. Prozkoumávali společně okrajové části světa, konstruovali neuvěřitelné věci a pouštěli se do budování nových základen v různých stylech, a teď je dokonce propojovali automatickým dopravním systémem.

Tank jim po většinu času ani pořádně nerozuměl; Mina žila někde na Východním pobřeží, Rocky zase v Japonsku a novější hráče Tank ani neznal. Jakmile server umožnil přístup většímu počtu lidí, hra na něm se zkomplikovala kvůli peněžním systémům a způsobům obchodování a potažmo neustále se měnícím herním návodům. Přibývaly také nové komplikované hry na hrdiny, se kterými vždycky přicházel Rocky a Tank je vůbec nechápal. Všichni tihle hráči z celého světa se s Viv velmi snadno spřátelili, a i když on zůstával mimo jejich okruh, byl rád, že se Vivian tak dobře baví.

Cítil se unavený, i když venku bylo ještě dost světla; možná by si mohl zkusit zdřímnout, ale stejně by se probudil, až se vrátí domů teta Phuong, a potom se bude Ma vypravovat do práce. A docela jistě by ho probralo, až se vrátí Ba. Jeho rozvrzaná malá postel stojí hned vedle vchodu do bytu, a i když mu před ni Ma natáhla prostěradlo, aby měl trošku soukromí, nezabránilo to hluku ani otřesu zdi, když se zavíraly a otevíraly dveře. Tank přemýšlel, jestli na nějakou dobu usnout a probudit se stejně zničený je přece lepší než nic, ale vtom ho Viv dloubla loktem do žaludku.

„Co je?“ zeptal se Tank.

„Povídám, klidně se odhlásím a pak můžeme spolu hrát ve světě, kde jsme začali minulý týden.“

„Ale ne, jen hrej s kamarádama. Jdu zařídit něco jinýho…“

„Ale fakt se můžu odhlásit, stejně zrovna něco předěláváme. Rocky přišel na způsob, jak může automaticky zapínat a vypínat portál do Netheru, a chtěl by jeden postavit rovnou k městu, jenže Cogsovi je ten nápad protivnej a všichni se hádají, jak nejlíp postavit vodní kanál k přepínačům, a já o tyhle debaty nestojím.“ Viv se odhlásila, prudce se v židli nahnula a s lišáckým úsměvem se s ní otočila. V takových chvílích si Tank připomínal, že je to ještě malá holka, i když mluví, jako by většinu času hltala nějaké knihy s návody na programování.

„Jsi připravenej?“

Tank jí rozcuchal vlasy a zamířil ke skříňce, kde měl schované svoje věci, aby z ní vytáhl notebook. Také šlo o starší model, ale Viv si zasloužila hrát na lepším počítači, zvlášť když je o hodně pokročilejší hráčkou než on.

Viv na svém počítači načetla společný svět a na monitoru se objevily dobře známé barevné vzory Tankovy květinové zahrady. Viv si broukala a vodila avatára kolem hlavní budovy, což byla pěkná stavba se skleněnými stěnami od podlahy až po strop, které ale zastiňovaly bambusy. Zasadit tam zrovna tyto rostliny napadlo Tanka a potěšilo ho to. Byl šťastný, že malý a bezpečný svět, který společně vytvořili, je plný zeleně a barevných květin.

„Já teď udělám automatizované pšeničné pole, jo?“

„Ech…“

„Neboj, udělám je kus od hlavního domu, aby to nekazilo estetiku tvejch polí a zahrad.“ Vyplázla na něho jazyk.

Tank zafrkal a zavrtěl hlavou. „Tak dík.“

Než stačil jeho notebook naběhnout, její figurka už odcházela a ve chvíli, kdy se připojil ke hře ve společném světě, se její avatár ztrácel kdesi v dálce. Kolem zelených stonků pšenice nově vyrůstající na hliněné planině budovala jakousi mohutnou skleněnou stěnu.

Chvíli nečinně stál a díval se, co to staví, a přitom měl pocit, že se nadýmá samou pýchou. Žasl nad tím, jak zvládala všemožné způsoby využívání ruditu. Naučila se vytvářet vymyšlenosti jako automatické farmy, od kterých pak přecházela k ještě lepším tvůrčím nápadům, jako byl třeba lístkový systém k využívání linek podzemní dráhy, dálkově ovládané poplašné systémy a tajné průchody. Stal se z ní naprostý nerd, ale jeho nerd, a i když by to nikdy nepřiznal, považoval svou mladší sestru za skvělé děvče.

Tank se pustil do práce na zemědělské farmě, kterou začal vytvářet minule. Střídala se tam pole pšenice, dýní, červené řepy a mrkve. Působilo to metodicky a uklidňovalo ho, když mohl chodit mezi záhony a sklízet úrodu. Nevadilo mu, že tím marní čas, i když věděl, že automatizovaná pole přinášejí výsledek rychleji. Tankovi se na jeho práci líbilo neustálé opakování a těšilo ho, jak jeho pole ožívají svěžími barvami, když je dobře zavlažoval. Napadlo ho, že by nebylo marné začlenit do farmy něco s vyšším vzrůstem. Nejlepší by byla cukrová třtina. Tank vyprázdnil kbelík do příkopu, který vykopal kolem místa, kde zasel cukrovou třtinu, a pozoroval tekoucí vodu. Konečně měl pozemky v optimálním stavu, takže všechny plodiny dostávaly tolik vody, kolik potřebovaly.

Tank ukládal úrodu do farmářského stavení, které vybudoval, a přitom ji pečlivě třídil. Byl na své dílo náležitě hrdý, hlavně na pestrobarevné nástěnné koberce a velkoplošná okna. Pece, řemeslnické stoly, postel – měl zde všechno, co potřeboval. U zadní stěny stály promyšleně sestavené truhly a nad každou z nich visela tabulka s označením. Tank si povšiml, kolik už má všemožných věcí. Když viděl, že se mezi semeny nacházejí i takové nepatřičnosti jako bloky žuly a peří, zavrtěl pohoršeně hlavou. Jistě sem zabloudila Vivian a všechno, co měla ve svém inventáři, prostě vyhodila do nejbližší truhly. Tohle dělala pořád a nikdy se neobtěžovala přečíst tabulky, na které Tank psal, co má přijít do té které truhly.

Přemístil všechno tam, kam to patřilo, a pak se procházel po farmě. Možná by mohl trochu přestavět její jižní stranu. Pak chvíli zůstal stát a obdivoval plošinu porostlou různobarevně kvetoucími keři.

Nějakou chvíli se věnoval poklidné práci při ošetřování rostlin na polích, dokud po něm Viv nechtěla, aby se vydali na průzkum a bojovali s monstry. Držel se s ní, dokud nezahynul a znovu neobživl v jejich základně. Tam naplánoval nové bludiště z živých plotů a začal konstruovat jeho základy. Pak se věnoval přeorganizování své sbírky květin, ale vždycky se čas od času podíval na monitor Vivianina počítače, aby zjistil, jak doluje a vyráží na průzkumy. Společně trávený čas mu příjemně ubíhal a Tank se vrátil k práci na farmě; potřeboval se podívat, jak se daří zvířatům v ohradách.

„S tebou není žádná legrace,“ stěžovala si Viv. „Ty jen pořád farmaříš a vylepšuješ základnu. Jenže vypadá úplně stejně jako ta poslední farma, kterou jsi postavil. Proč nevymyslíš něco nového?“

Tank pokrčil rameny. Jemu se líbily vyrovnané řádky plodin a květin a rád pečoval o stromy.

„Víš, kolik je toho v tomhle světě k prozkoumání?“

„Však to můžeš udělat sama, já o nějaký příšery dvakrát nestojím,“ odpověděl Tank.

„Nechtěl bys načíst nový svět a jít ho se mnou zkoumat? Koukni na všechny tyhle úžasný módy, který můžeme využívat. Onehdy jsem našla jeden, ve kterým se všechny olihně proměnily v obří olihně, představ si…“

„Jistě. Jak chceš.“

„Ale co chceš ty?“

Tank ukázal na vyrovnanou řádku truhel uvnitř svého domu. Semena všech květin měl setříděná podle barev, takže vytvářet novou zahradu bylo tím snazší. Pro vybudování plánovaného bludiště se mu ovšem pořád nedostávalo některých barev. „Myslím, že se půjdu podívat po nových rostlinách. Mám dojem, že v tom lese za bažinou, kde jsme byli včera, jsem zahlédl nějaké pivoňky.“

„Zase další kytky?“ Viv zavzdychala a upřela na něho utrápený pohled.

Tank si odfrkl. „Koukej, můžeš si dělat, co chceš. Můžeš přejít do kreativního módu a postavit něco úplně nového.“

„Nejspíš to udělám,“ přikývla Viv. „Nechce se mi celé léto s tebou chodit sem a tam a sbírat kytky.“

„Zmlkni laskavě,“ okřikl ji Tank, ale nebylo v tom nic hněvivého. „Nikdo po tobě nechce, abys sbírala květiny. Však já si je najdu sám.“

„Ale ne, tu oblast jsem stejně už nějakou dobu nezkoumala. Ale počkej, mám pocit, že tady, kde zrovna jsem, jsem zahlédla nějaké modré orchideje, nechceš skočit ke mně?“

„Jistě.“

„Ještě vydrž, vyrobím pro tebe nějaký brnění. Nemáš pírka na šípy?“

A stejně skončili tak, že bojovali s monstry. Tank zavrtěl hlavou. „Já půjdu bojovat s tebou. Jen mi řekni, kde zrovna jsi.“

Pokaždé dosáhla toho, že bylo po jejím. To je ale harant. Viv se zašklebila a poslala mu souřadnice, aby Tank mohl skočit za ní.

Kapitola třetí

JAKE

Nový Jakeův svět se zdál velice dobrý. Postaral se, aby v něm měl bezpečnou domovskou základnu, vyrobil železné brnění, vyklidil nepořádek z objevené jeskyně, začal kopat v úplně novém dole a doloval, dokud se nedostal až k podloží – hledal diamanty. Začal přemýšlet o tom, že by základnu rozšířil, možná místo ní postavil něco úplně skvělého, ale vymýšlet novou stavbu je vždycky lepší, když má připravené všechny potřebné nástroje a zdroje, i když je docela zábavné začínat v novém světě od nuly.

Danny, 8.32 hod.

Ahoj! Promiň, trvalo mi věčnost, než jsem se dostal k odpovědi. Teď jsme měli spoustu fotbalových tréninků, haha. Ale postavil jsem ti na serveru obří sochu ovce, tak by sis ji měl najít :).

Jake začal datlovat dlouhou odpověď a začal tím, jak je nový byt příšerně nudný, pak napsal Dannymu spoustu otázek, co bude dělat v létě, a také přiznal, že se nemůže dočkat, až objeví tu sochu. Pak vzdychl a poslední odstavec smazal. Bylo to hrozně ukecané. A vyznívalo to zoufale. Uf.

Jake, 8.39 hod.

Haha, díky! Zkontroluju to hned, jak nám zapojí internet. Jak se máš tohle léto?

Jake schoval telefon do kapsy, aby na něj nemusel pořád koukat.

„Tati! Už nám zapojili tu Wi-Fi?“

Otec se zastavil cestou ven a z úst mu trčela houska, kterou svíral mezi zuby. Teď sousto ukousl a bral rohlík do ruky, přestože měl co dělat, aby udržel celou náruč stavebních plánů a ještě aktovku. „Myslel jsem, že tady byli už včera, ne?“

„Za celý den se tady neukázala ani noha.“ V tom si byl Jake jistý, protože celý den strávil sám při hře off-line. V celém komplexu panovalo nezvyklé ticho, přestože bylo léto, a tak by myslel, že všude kolem bude spousta dětí. Občas zvenčí zaslechl nějaké lidi, ale ozývaly se jen zvuky kroků a tlumené rozhovory, jako by ho míjely pouhé stíny. Jake si domýšlel, že všichni buď spěchali do práce, nebo zůstávali trčet v bytech. Vůbec jim to neměl za zlé. Přerostlý park s prázdným ohavným bazénem a chátrajícími prolézačkami na dětském hřišti ho také nelákaly, aby šel ven.

„Zavolám do té internetové firmy a postarám se, aby se zastavili. Zapojil jsi router a všechno to ostatní?“

Jake upřel na otce jakoby káravý pohled. „Můžeš mít všechno vybavení v pořádku a připravené, ale je to k ničemu, když nejsme připojení k síti.“

Otec se zasmál. „Trefil jsi hřebík na hlavičku, kamaráde. Uvidíme se večer. Ukuchtím něco k večeři, ale jinak máš jídlo v ledničce.“

Jake otevřel chladničku, a když přehlédl obsah, přikývl. Pěkné. Válečky mozzarelly, jogurt, plátkový sýr, řezy uzeného masa. Dokonce na kuchyňské lince našel i chléb a několik krabic cereálií, co měl rád. Vytáhl z chladničky velkou láhev s mlékem, které ještě ani nestačilo projít datem spotřeby, a otevřel ji. „Díky, táto,“ řekl a naráz v něm vzklíčila naděje, že přece jen může být líp. Pravda, takhle to obyčejně začínalo: nové bydliště, nový přístup – ale třeba otec tentokrát bude držet slovo. Zalovil v napůl vybalené krabici postavené na kuchyňské lince a vyštrachal svou misku na cereálie.

„Měl by sis najít nějaké kamarády! V našem domě žije spousta rodin s dětmi.“ Otec hleděl na Jakea s širokým, srdečným úsměvem, který se ale jeho synovi zdál sotva důvěryhodnější než zaprášené umělé rostliny dole v hale komunitního centra.

Jake vydal neurčité hmm, otevřel krabici s cereáliemi a nasypal si z ní štědrou dávku sladké a křupavé ovesné dobroty s ovocem.

„Mohl by sis projít to komunitní centrum, jestli tam nezůstaly nějaké hry nebo zajímavé věci, ne? Všechno, co tam ještě je, se při renovaci zničí, ale zatím máš možnost se tam porozhlédnout. Já teď musím na schůzku s architektkou. Má velké plány, co s tím domem budeme provádět.“

„No jo,“ zamumlal Jake a nalil si mléko na cereálie.

„Dnes už by ses měl jít podívat ven,“ domlouval mu otec. Urovnal všechny věci, které nesl v rukou, a nahoru položil nakousnutou housku. „Buď tak hodný, podej mi tu kávu a otevři mi dveře, ano?“

Jake ještě rychle promíchal cereálie s mlékem a pak už sáhl po cestovním hrnku na kávu. Pevně zatáhl víčko, potom ho podal otci a otevřel mu dveře. Do šerého vnitřku bytu vtrhly proudy jasného slunečního světla, až Jake musel před náhlou září zamrkat.

„No páni, koukni na to úžasné kalifornské slunce! Kdybychom byli v Seattlu, tak bys prosil, abys mohl jít ven. Proč bys takovýhle den měl promarnit doma?“ Táta se zasmál.

Jake usoudil, že už se mu oči stačily na sluneční příval adaptovat, ale sotva je otevřel, hned toho zalitoval. Záře se odrážela od bílých stěn a lesklých skříněk a bila mu přímo do zorniček. Přimhouřil oči a otcova žertování si nevšímal.

„Nespěcháš náhodou do práce?“

„No ano. Už jdu. Koukej, tamhle v parku jsou zrovna nějaké děti zrovna tak tvého věku. Třeba s nimi budeš chodit do školy, kdo ví? Tak co kdybys jim šel říct ahoj?“

Jake pokrčil rameny, a než zavřel dveře, ještě otci zamával. Pak se vrátil do příjemného šera v bytě. Dojedl cereálie a přemýšlel, jestli nezačne hrát v úplně novém světě. Nebo by mohl pokračovat v budování toho, co už začal stavět, a zkusit ještě dál vylepšit všechny technické vynálezy. Nejvíc ale toužil podívat se na to, co mu nechal Danny v jejich společném projektu, a dál stavět ve hře, kterou měli rozehranou na serveru. Je otrava začínat se vším znovu, když už člověk pokročil tak daleko; teď nemá ani své staré diamantové nářadí, takže dolování prostě není stejně snadné ani výnosné.

Z vnitrobloku se ozval smích.

Jake vykoukl skrz žaluzie a spatřil dva chlapce ze včerejška, jak hrají na honěnou s několika dalšími dětmi. Běhali mezi prolézačkami, chechtali se a ječeli jeden na druhého.

Jake umyl misku po cereáliích, protáhl se a představil si tátu, jak mu říká, jaké ho potkalo štěstí, že má teď Léto plné možností. Takhle významně to říkal, jako by to znamenalo kdoví co. Otec se s touhle myšlenkou vytasil prakticky každý den, jako by mladí kluci v jednom kuse prožívali nějaké tajuplné a báječné dobrodružství nebo něco v tom smyslu.

Tam venku je celý širý svět a můžeš v něm podnikat, nač si vzpomeneš, říkával táta. Nejspíš vůbec nevnímal, že Jake pořád trčel někde daleko od čehokoli zajímavého, bez peněz, vlastně bez jakýchkoli možností, a řeči jako „můžeš dělat, co si vzpomeneš“ vyznívaly tak planě, že mu z toho bylo nanic.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Minecraft - Zapomenutý svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.