David Klimeš

Vir

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

© David Klimeš, 2022

© Illustrations & Graphic Design Zdeněk Trinkewitz, 2022

© Filip Tomáš — Akropolis, 2022

ISBN 978-80-7470-424-6

ISBN 978-80-7470-425-3 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-426-0 (ePUB)

Obsah

1. Část první

2. Část druhá

Část první

„Moje politika je vládnout lidem, protože většina z nich chce být ovládána. Toto je podle mne jediná cesta, jak zajistit suverenitu lidu. Jako katolík jsem skončil válku ve Vendée. Stal jsem se muslimem a usadil se v Egyptě. Jednaje papeženecky, získal jsem si srdce Italů. Kdybych vládl židovskému národu, obnovil bych Šalamounův chrám. Ve svobodné části Dominga jsem byl pro svobodu, potvrdil jsem otroctví v otrokářské části ostrova. Omezil jsem otroctví, kdekoli jsem ho udržoval, obnovil jsem pořádek a disciplínu, kdekoli jsem zavedl svobodu. Nebojím se spáchat čin zbabělý, když to bude pro mě užitečné. Na tomto světě není v zásadě nic vznešeného. Můj charakter mě vede k záměrům, které jsou s to posílit moji moc a oklamat ty, kdo si představují, že mne znají. Upřímně, jsem zbabělec, skutečně, jsem v podstatě zbabělec. Dávám vám své slovo, že bych byl ochoten spáchat to, čemu svět říká nečestné jednání. Neříkejte mi nic o dobrotě, o pomyslné spravedlnosti, o přirozeném zákonu. Potřeba je nejvyšším zákonem, veřejné blaho je nejvyšší spravedlnost. V každém dni je přítomno zlo, každá okolnost má svůj zákon, každý člověk jedná podle své vlastní přirozenosti.“

Napoleon Bonaparte

+

Nepříjemná změna. Proč ale vlastně nepříjemná? Vždyť nic horšího necítí, spíš naopak. Když tak přemýšlí, vlastně se jeho tolikrát zažívaný a bohužel i prožívaný pocit odporu dost silně proměnil. A ví proč. Ale to není důležité. Důležitější je, jak moc ho překvapily jeho strnulé pocity. Jako by s tím, jak se blížil k jeho baráku, procházel nějakými bariérami a s každou další v něm rostlo jeho podráždění, agresivita. Jako by ho dusila všechna nepřízeň světa. Ale dnes…

Ne že by se k němu těšil, to zase ne. Ponurá atmosféra na něj dýchala z každého koutu. Přesto se z nepsané faktické povinnosti stalo něco, kde se v dáli mlhavě rýsoval, když už ne cíl, tak alespoň smysl. Sám teď ale byl na nejvyšší míru udiven tím, jak se dnes cítí. Připadal si, jako by vystoupil z klece pocitů, v níž byl uvězněn, a nyní tu klec s údivem dokolečka obcházel. Mohl si i představit jiskření na jednotlivých hranách, které proudilo mezi rohy klece. Na jednom bylo opovržení, na druhém vzdorovitost, na třetím špatně skrývaná převaha… Dost, pomyslel si, na přejití jednoho chodníku až moc sebekritiky. Přesto, není nyní v jiné kleci? Neotevřel – či spíše nevypáčil – jedny dveře, a už se hrne do druhých? Blížil se k rohu ulice, za chvíli už bude na hlavní. Jako by věděl, že tento sebezpytující monolog nevydrží tu vřavu a frmol pulsující tepny města, snažil se nějak si rychle probíhající a ubíhající myšlenky uspořádat. Cítil, že vzdor nahradilo pochopení, uzívanost lítost, nevraživost opatrný zájem.

„Stejně to nechápu,“ polohlasem se pokusil utřídit si jednotlivé myšlenky a jednou nohou nastoupil na rychlochodník. Byl tak zahloubaný do svých těkavých myšlenek, že zapomněl i hodit pěťák do kasičky na rohu. Teď už jel na pojízdném chodníku a jen přes rameno se ohlížel na oprýskanou bandasku s nenasytnou černou dírkou uprostřed.

„Sakra,“ zamumlal. Vždyť ho přeci už alespoň pět minut žmoulá v kapse. „Zapomenout mu dát nažrat,“ kroutil hlavou. Už léta k němu chodí touhle ulicí a vždy kolem stejného žrouta. Ale nikdy se mu nepodařilo odhalit, jestli má očko, nebo ne. Potichu si nadával na svou lenost. Kdyby šel o ulici dál, ani by si tolik nezašel, ale přitom by věděl, že tamten žrout je starý typ, který ještě nemíval zabudovanou kameru.

„Sakra,“ znovu si povzdechl. Asi příliš nahlas, protože jedna paní středního věku ho opovržlivě sjela pohledem. Normálně postupuje pomalu s rychlochodníkem, ale dneska je tak unavený, že se posadil na omlácenou lavičku po straně a rozhlížel se po hlavní třídě. Čumění do výloh, které ho lákaly, aby vystoupil a „udělal nejlepší nákup svého života“, ho po chvíli přestalo bavit, a tak sledoval proměnlivou společnost, která se kolem něj míhala. Z lidí, kteří obcházeli výlohy, ho brzo začaly bolet oči, protože rychlochodník jel dneska nějak rychleji. Kromě toho sledovat masu střední generace, jak se tetelí vzrušením před marketingovým umem corpmarketů, to ho čas od času dovádělo ke stavům zuřivosti. Proto otočil hlavu a zaměřil se na společnost, která se s ním vezla. Protáhl obličej, protože po zběžném ohledání spolucestujících se z chodníku rozhodla vystoupit hned ta nejzajímavější osoba. Jakýsi stařík s roztomilým ořechem opatrně došlápl na postranní pás, který se zpomalil, až mohl dědek vystoupit. Už si myslel, že ho nikdo další nezaujme, když tu jedna madam nevalné konstituce vyjekla, jakmile její pečlivě podmalované oči spatřily cosi ve výloze corpmarketu. Rychle vstoupila na postranní pás a Vítek už věděl, co se bude dít. Pod rouškou nemusel nijak skrývat škodolibý úsměv, když se kyprá žena zřítila na dlažbu.

Sledování těchto karambolů patřilo k oblíbeným podvečerním činnostem pubertální mládeže. Před časem se dokonce uvažovalo o radikálním zpomalení veřejných chodníků. Návrh podalo Sdružení pro spotřebitele. Za návrhem stály potíže tohoto typu žen, které s vidinou skvělého nákupu příliš rychle sestupují z pásu, ještě než zpomalí na přijatelnou rychlost. Neprošlo to, protože lidé si za ta léta na rychlochodníky tak zvykli, že by zpomalením nabrali ve svých životech nemalé zpoždění.

Teď už tu po extempore oné dámy nebylo opravdu co k pozorování. Jen roušky. Některé prozrazovaly příslušnost k různým korporacím a jejich nošením se ukazovala „povinně dobrovolná“ hrdost na svého zaměstnavatele, což se mohlo odrazit třeba i v prémiích. Anebo taky ne. Pak pár sportovních fanoušků. A nejzajímavější byla samozřejmě mládež. Nejrůznější seskupování, gangy, módní vlny a podobné mentální sdružování už dávno neprobíhalo přes oblečení, tetování a jiné obstarožní znaky, ale přes roušky. Jenže teď tady nic k vidění nebylo. A to ani u Vítka, protože ten si tu svoji temně akvamarínovou sundal a vzal si neutrální šedou. Nebyl žádný rebel a dobře znal základní pravidlo nošení roušek: Jestli nechceš vidět, jak tě vezou, vem si šedou. V částech města, kde dotyčný nebyl doma, nikdy nemohl vědět, zda se za svoji příslušnost k jinému rajónu nedostane do problémů. A Vítek v této části města doma rozhodně nebyl. Takže univerzální šedou.

Jak tak pozoroval cvrkot na hlavní třídě, čas od času zavadil pohledem o žrouty, krčící se na rozích. Mnohé kasičky byly oprýskané, ale mnohé také zánovní, neproniknutelně černé, s jediným otvorem na peněžitou manu. Vítek si znovu vyčítal, že tam nehodil pěťák. To by bylo neuvěřitelné, kdyby ho po tolika letech poctivého „dobrovolného“ dárcovství kamera zaznamenala. Asi by se nic nestalo, utěšoval se, ale my, co máme práci na indexu, musíme mít co nejčistší image.

„Safra,“ mumlal už poněkolikáté. Cesta ještě chvíli trvala, a aby se z toho splínu dostal, hrábl do kapsy pro sluchátka. Už se chystal zmáčknout port, když vtom uviděl, jak se na něj z černého tlačítka culí zalomená sirka. Vítek protáhl obličej a pohledem zapátral, kde je zabudován další interaktivní sloupek. Po chvíli rozvažování mezi hudbou a tím, že sedí na zadku, se rozhodl dál využívat to druhé. V tuhle podvečerní dobu stejně všechna rádia hrají jen podbízivou muziku pro potencionální nákupčí.

Skoro zapomněl, že má vystoupit. Jen tak tak, že včas skočil na zpomalovací pás a už opět stál na zaprášené šedivé dlažbě. Na konci kolmé ulice zahlédl žluť odjíždějícího autobusu. Podíval se na hodinky. Než čekat na další, to raději pěšky. Prokličkoval několika ulicemi a po chvíli by už nikdo nepoznal, že je pět minut od hlavní. Zaprášení, zohýbaní a vypáčení žrouti bezbranně prosili o příspěvek.

„Jaký je to rozdíl,“ zašeptal do ticha, ještě před pár lety chodil okolo těchto neškodných prosíků, nyní aby si dával pozor na žroutské slídily okolo hlavní.

Na rohu jedné ulice se zadíval na zohýbanou měděnou cedulku nad žroutem. Na mapě byl vyražen křížek u nějakého města a u něho text: „Každý rok zde umře na sto…“ Zbytek textu byl přestříkán sprejerskými tagy. Ani nevěděl, proč tam ten ožmoulaný pěťák, původně určený pro jiného žrouta, hodil. Jen v oprýskané kasičce zazvonil. Vítek zahlédl nový zámek, někdo se asi pokoušel páčidlem dostat k peněžitému obsahu schránky. To kdyby se stalo na hlavní, pomyslel si, dotyčný už by seděl v lapáku. Vybavil si, jak někde četl článek o tom, že nejmodernější žrouti mají už tak dokonalou optiku, že videozáznam je bez problémů uznáván jako důkazní materiál u soudu. Dál už nepřemýšlel, protože se na protějším chodníku objevila slečna. Usmála se. Tedy to samozřejmě nevěděl. Viděl jen roušku nějaké korporace. Ale oči to řekly. Většina žen sázela na výrazné malování, aby sebemenší pohyb svalů na obličeji dal takové znamení, které by jinak vysílala pusa, nos a vše, co muselo být schované.

S úsměvem si uvědomil některé výhody svého zaměstnání. Tedy zaměstnání… Od školních let získal neutuchající jistotu, že zaměstnání musí být pracné a nezajímavé, maximálně na hranici těžké dřiny a něčeho, co tě kdysi zajímalo. Ale teď… Všechno vychází, parádní džob a těch peněz také není málo. A má to své nepopiratelné výhody, pomyslel si a otočil se za dívkou, která mizela v dalších uličkách. Poslední dobou ho však někde vzadu hryže myšlenka, jestli se příliš nefláká. Kdy naposled udělal novou smyčku? Kdy si naposled sedl ke klavíru? A co hůř, kde jsou ty časy, co jak náměsíčný chodil po městě a lapal různé zvuky? Musím se do toho zase dát, potřásl hlavou, nebo mě sestřelí někdo jiný. V duchu se však pousmál. Věděl, že se stal tak trochu městskou legendou klasiku a kromě toho ti, kteří se taky snaží vyšplhat na vrchol, mají jedno obrovské mínus. Bez klasického hudebního vzdělání to jde těžko. Vítkovi prolétla hlavou dvě tři jména. Trochu protáhl obličej, když si vzpomněl na jednoho konkurenta, který se stával čím dál víc populární.

„Ta jeho trubka…,“ zamumlal, když si vzpomenul na perfektní dechy konkurenta. Zdá se, jako by všichni ve městě teď najednou chtěli večer co večer slyšet tu jeho trumpetu. Vzápětí se mu ale rozzářila tvář, když si vybavil jeho podkresy. Strašný! Kombinovat taneční hudbu a klasiku není žádná legrace. Ale až se to časem všichni naučí, co pak? Popojedu na vedlejší kolej?

Minul dalšího obstarožního žrouta a pohodil si na zádech batoh s týdenním servisem. To ho znovu vrátilo do přítomnosti. Vždyť k němu jde právě kvůli obsahu toho batohu. Ale bylo tam i něco navíc. Školní uniforma v něm byla pečlivě složená, flek od pití byl tak vyčištěný, že celé místo bylo až podezřele vypulírované. Propálené kalhoty byly složené tak, aby na první pohled nebylo nic vidět. Ještě jeden roh, druhý a už je v jeho ulici. Stará čtvrť, podél chodníků se ještě povalovaly popelnice, po žroutech ani vidu. Kdo ví, proč tam bydlel. Určitě by sehnal lepší kout, kde by mohl dožít život penzionovaného ministra. Vždyť byl ještě před pár lety tak vysoko postavené zvíře! Když mu přestěhování navrhoval, vždy jen odpovídal: „Ne, ne, tamten svět jsem já nevybudoval, do něj nechci.“ Vítek to nikdy pořádně nechápal. Co je tady jiného oproti hlavní, kromě toho, že zde nejsou nejnovější vymoženosti, páchne to tady a všude je šedivá špína? Už se blížil k jeho baráku. Zase se rozpomněl na to, že sem jde s úplně jinými pocity než ta léta předtím. Týden co týden – tedy skoro – byl jen závozníkem proviantu. A nyní? Byl sám sebou překvapen, že je zvědavý. Nebylo to jen zištné. I když musel uznat, že vidina těch jeho neuvěřitelných uniforem a obleků ho fascinovala. Ale jako by jeho minulost, která pro Vítka doteď byla němým filmem, dostala svůj zvuk. Veškeré zajímavé střípky z jeho života, které tu a tam utrousil, přehlušila Vítkova nevraživost vůči němu. A nyní jako by se to s těmi obleky na něj celé vyvalilo. Už stál přede dveřmi. Tenhle barák ještě ani neměl automatický vchodový ověřovač. Vítek zazvonil a šeptem počítal do dvanácti. To byl obvyklý čas, než se stařík došoupal ke komunikátoru. „Sedm, osm, dev…“

„Haló, jsi to ty? Tak já ti otvírám.“

„Jo, díky, jdu nahoru.“

Vítek byl překvapen. Co to je? Že by ho míň bolela kolena? Vždy napočítal přesně do dvanácti, než se stařík ze starého křesla došoural přes byt ke komunikátoru. A nyní…

Divné, kroutil hlavou. Samotného ho překvapovalo, jak ho dokáže z míry vyvést změna několika drobností. Čekal na zdviž. Jak postával, přemýšlel o minulém týdnu.

Tak jiné to bylo setkání! Po letech nudy, šedi a prázdnoty, kdy se choval jako mnozí jiní jeho vrstevníci, kteří samozřejmě nemusí zásobovat své rodiče či prarodiče proviantem. Ale nechat zavážku seniorům se zákazem vycházení na sociálních službách, to se propisovalo do osobního hodnocení. Bylo to veřejným tajemstvím – nepsaným poutem společnosti, které bylo pevnější, než kdyby bylo nahlas vyhlášené v nějakém zákoně. Každý věděl, že stačí nepostarat se o své seniory zašpérované v temných páchnoucích bytech, a brzo přijde předvolání a milým hlasem položený dotaz: „Takže vy nepovažujete za nutné se osobně starat o svého rodinného příslušníka, i když přesáhl věk 65 let a má kvůli viru zakázané vycházení?“

Takový hlupák on není. Navíc musel uznat, že to státu funguje. Jeho příběh je vlastně typický: rozvedená rodina, absolutní odstřižení od otce, rodinné embargo na jakoukoliv debatu o něm. A najednou tlak státu donutí rozpadlé rodiny dát své vztahy zase alespoň trochu dohromady, aby nikdo neměl problémy s úřady. Vítek byl typický případ asi i tím, že za ta léta zavážení otce zásobami si vlastně nic důležitého neřekli, byla to pro něj jen vynucená formalita, stejně jako pro mnoho dalších vrstevníků v podobné situaci. Minulost nikdo nechtěl otevírat, místo dialogu se vždy jen úspěšně minuly dva krátké monology a zas vše pohltilo mlčení. Jen stát byl nadšen, jak podporuje rodinnou sounáležitost.

Až minulý týden se vše změnilo. V duchu si přehrával, co se vlastně stalo.

+

Viděl se, jak po půl hodině debaty o ničem znuděně hledí do zpola dopité kávy. Kroutí šálkem, občas se vynoří sedlina a zbytek kafe zase překryjí zrníčka nepříliš kvalitní kávy. Už ho ani moc neposlouchá, tak za deset minut tohle každotýdenní martyrium stejně skončí. Třičtvrtěhodinka týdně se tak nějak považovala za dostačující minimální sociální kontakt s příbuzným.

„Vítku, hej, Vítku, slyšíš mě? Říkal jsem, že pro tebe něco mám.“

„Cože, co jako?“

„Však víš, že všechno možné vyřazuju. Tak jsem si říkal, jestli bys nechtěl nějaké mé oblečení, já už toho moc neunosím.“

Vítek jen těžko skryl svůj odpor. Věci po něm? Špatně padnoucí šedivé obleky? Staré župany? Fuj, pomyslel si, ale nakonec, když mu to udělá radost, můžu se na to podívat. To snad vydržím. Pak slušně odmítnu, že by mi to stejně nepadlo, ale jinak je to pěkný, a odejdu. To by šlo. Nahlas prohlásil: „Jasně, jen jestli mi to bude,“ a následoval šourající se shrbenou postavu přes několik tmavých pokojů toho příliš rozlehlého bytu.

Všude se povalovaly složky s lejstry a knihy. Tolik knížek Vítek nikde neviděl, tedy pokud nepočítá školní knihovnu. Ale u někoho v bytě? To těžko. Koneckonců v dnešní době, kdy každý má byteček tak akorát na přespání, kam by se to všechno vešlo? V zadním pokoji bylo několik šatních skříní. Stařík se jal jednu po druhé otevírat a nabízet Vítkovi šedivé obleky, které vůbec nepasovaly na jeho hubenou postavu, kravaty a obnošené či odnošené domácí župany.

Po pěti minutách nabízení a slušného odmítání to otec vzdal a trochu naškrobeně řekl: „Když se mladému pánovi nic nelíbí, tak můžeme jít zpátky ke kafi,“ a pomalu se vydal přes pokoj.

„A co je tady?“ křikl přes rameno Vítek a pohledem zkoumal jedinou skříň, která nebyla otevřena. Měla oválné skleněné výplně, zatažené odporně zažloutlou krajkovou záclonkou. Přesto ale skrz ni bylo vidět, že tato skříň neukrývá jen obleky prožrané moly a smradlavé župany.

„Ale nic, nestarej se. Nějaké mé památeční obleky.“

„Prosím tě, památeční obleky? Co to je? Ukaž! Nejdřív mě sem táhneš a pak mi nenabídneš všechno. Sám jsi říkal, že to už neodnosíš.“

Vítek to řekl lehce, jedním dechem. O to víc ho překvapilo, že v staříkově tváři najednou uviděl něco zvláštního. Jakoby souboj mezi hrdou minulostí a zlomenou a zestárlou přítomností. Po chvíli si uvědomil, že na něj zírá a čeká nějakou reakci.

„Tak dobrá,“ zamumlal otec. „Je tam vlastně celá moje minulost,“ dodal s kyselým obličejem a nedůvěřivě pohlédl na skříň. Přistoupil k ní a s povzdechem vzal za dveře. Z odporně zažloutlé krajky se zdvihl prach.

+

Zdviž dosedla na Vítkovu úroveň. Po chvíli tradičního rumplování dveře výtahu nakonec povolily a on mohl vejít dovnitř.

„Čtvrtý,“ zamumlal.

„Váš příkaz je nezřetelný, zopakujte ho prosím s pečlivou výslovností a důrazem na slabiku, které náleží ráz. Pokud jste obyvatel města, pečlivě vyslovujte samohl…“

„Ježišmarjá,“ zrudl zlostí. Vždycky zapomene, jak obstarožní krám tady funguje.

„…pozor na otevřené vokály. Prosím zadejte příkaz znovu. Děkujeme a příjemnou cestu.“

„Čtvrté,“ zřetelně vyslovil své přání. Možná až trochu moc nahlas, ale výtah to vzal. Připadal si jak hlupák. Na chvíli se zas ponořil do vzpomínání na minulé setkání.

Jaký byl jeho úžas, když se rozlétly dveře skříně. Oba dva trochu zachrchlali, protože z léta neotvírané skříně se zdvihl mrak prachu.

„Proboha, co to je?“ zděšeně zašeptal Vítek.

„No, co by,“ shrbená postava se nepříliš přesvědčivě snažila zachovat klid, „vždyť jsem říkal, že tam je moje minulost.“

Vítek nečekal, popadl hadry a hnal se s obsahem skříně přes byt do světlejší přední místnosti. Ani nepostřehl, že se za ním došoural i jeho společník, který nyní ostýchavě hledí na kabáty, obleky, uniformy a jiné úbory, které se povalují na stole.

„Co to znamená?“ užasle se zeptal Vítek. Rukama probíral uniformu s epoletami, monotónní úbor neurčitého použití, pečlivě sepnuté nakasané kalhoty a volnou vestu. Vítek postřehl, že se sehnutá postava opět posadila ke stolu a nepřítomně hledí na šálek studeného čaje. Vítek jen tázavě zdvihl obočí a podstrčil mu vestu pod nos. Jindy tak vyrovnaný stařík se nepatrně začal klepat, na čele mu vyrazil pot. Přesto se snažil zůstat klidný.

„No, ehm, to je můj mundúr z Revoluce.“

„Revoluce? Jaká?“

„Tak vás už ani neučí dějepis? Ty neznáš Revoluci z třicátého čtvrtého? Jezu Maria, ještě že nevycházím z baráku,“ kroutil hlavou a čím dál víc ztišoval hlas, „co je za svět tam venku…“

„Dějepis jsme náhodou měli. Půl roku předdějinou dobu a pak dva roky dějin pomoci. Pěkná nuda.“

„Cože, dějiny pomoci? A od kdy se datují?“ zíral na Vítka.

Ten musel usilovně vzpomínat. Dějiny pomoci nepatřily mezi jeho oblíbené předměty. Proč se sakra nezeptá na něco o tonální kompozici, nakvašeně si pomyslel Vítek. Ale co ten o tom ví…

Po chvíli se rozpomenul a nahlas vítězoslavně odrecitoval: „Roku 2040 přebírají evropské mladostrany rozhodující úlohu v dění střední Evropy. Proti reakci západní a východní Evropy staví program solidarity s postiženými epidemií a pro efektivní boj s virem zavádějí dočasná účinná opatření, která dosud trvají.“

Vítek se odmlčel: „Nebo tak nějak to bylo…“

Z myšlenek na uplynulá studia ho vytrhl až děsivý pohled, který na něj stařec upíral. Bylo v něm něco zvířecího a vzdáleného.

„Aha,“ odtušil Vítkův společník a zahleděl se skrze něj.

+

Zdviž dorazila do čtvrtého patra. Jen vyšel z klece, zaslechl za sebou vroucný dívčí hlas linoucí se z kovového reproduktoru: „…děkujeme, že jste použil či použila naši zdviž. Příjemnou cestu.“

Vítek se usmál. Jeho příjemná cesta trvala už jen dva kroky ke dveřím. Přitiskl dlaň na černý povrch a po nekonečně dlouhém ověřování uslyšel otevírání dveří.

„Ahoj, Vítku.“

„Ahoj, tati,“ odpovídal, zatímco procházel dezinfekčním rámem a sundaval si roušku.

Vzhledem k tomu, že se z rámu ozvalo jen takové pšouknutí, předpokládal, že tam už zase není vyměněná dezinfekční náplň. Nechápal, že otec tak kašle na svou bezpečnost. Patří do nejohroženější věkové skupiny a Vítek na něj může vir snadno přenést zvenku. Ale to je jeho boj, nikdy otce k ničemu nepřesvědčil a už ho ani nenapadlo se o to pokoušet. Ale k nevíře! Ta postava. Jakoby vzpřímená. A nejen postava otce, ale vůbec celá atmosféra. Vše je tu teď nějaké jiné. Jakoby méně zatuchlé, i roušku Vítek odložil výjimečně ne do kapsy, ale na stolek, který poprvé v životě nevypadal plesnivý.

Vítek nikdy nepochyboval, že jeho otec je silná osobnost, a když v mžiku promýšlel svoje pocity, zatímco překračoval práh bytu, jako by ho do tváře pleskla myšlenka. Každý to zná. Za dobu, než člověk udělá jeden krok, za dobu, než se podrážka, která se před chvilkou zdvihla ze země, zase prohne pod vahou lidské nohy… tak za tu kratinkou chvíli nás napadne něco, s čím se hlava trápila dny, týdny, roky… nebo k té myšlence vůbec nedošla. Jako by se kotouč filmu, který léta balancoval na hraně, zřítil dolů a závratnou rychlostí se začal odmotávat film, který se promítne skrz oko až do hlavy překvapeného diváka. Vítkova podrážka dosedla na šedivé lino. Celou dobu si myslel, že jeho odpor a opovržení je dáno tím, jak se k němu a jeho matce otec zachoval. Nyní však s údivem zjišťoval, že má v duši i něco jiného. Bylo to opovržení nad tím, jak se tu zahazuje. Celou dobu Vítek cítil, že u těch nekonečných káv proti němu sedí charismatická osobnost, která se choulí do sebe a mrká na svět skrze šedivou plachtu utajených vzpomínek.

„Dáš si kafe, nebo čaj?“ zeptal se otec a sypal do Vítkova kafáče dvě lžičky levného a vyčpělého kafe.

Vítek dle nepsaných předpisů odpověděl: „Dík, kafe.“

Tak se toho zase tak moc nezměnilo, pomyslel si. Trochu si pomlasknul, protože pohled na nepříliš umytý kafáč způsobil, že mu na jazyku vytanula chuť toho odporného dryáku, u kterého si teď skoro hodinku posedí.

Vítek vybaloval z batohu pravidelnou týdenní dávku potravin a drogerie a u toho přemýšlel. S úsměškem si vzpomněl na přemítání o svých pocitech. A opravdu, klec odporu a nezájmu vyměnil za celu lítosti a opatrného zájmu. Stál v chodbě a prohlížel si svého otce, který připravoval kafe a šálek zeleného čaje. Zdá se mu to, nebo nezdá? Je vzpřímenější, jeho pohyby jsou rychlejší. I ta hůlka je opřená, opuštěná v rohu. A není tu nějak více světla? Nebo je tu konečně uklizeno? Po chvíli si uvědomil, že se nechává příliš unášet nově nalezeným zájmem o tu schoulenou, šourající se postavu. Kromě odložené hůlky se ale nic zas tak moc nezměnilo. Zaprášené kouty, moli, prohánějící se po bytě se spokojeností a sebejistotou akrobatického letce. Stohy knih, z nichž ty dole už občas uhnívají. Fuj, jak v tom může žít?

„Tak nestůj a pojď ke stolu. Toho nepořádku si nevšímej, moc neuklízím.“

Vítek zadoufal, že otec nepostřehl jeho špatně skrytý úsměšek. Vždyť to říká vždycky! Nejprve tu jeho mantru „moc neuklízím“ nesnášel, protože to byla nehorázná lež. Oba věděli, že neuklízí vůbec. S postupem času se tím začal spíš bavit. Ale vždy jen do té doby, než se utřel do příliš poddajného ručníku nebo se otřel o kluzký roh nějakého nábytku.

+

Seděli u kulatého stolu v jídelním koutě. Okno do dvora osvětlovalo půlky jejich tváří a prachem pokryté věci na stole. Nedbale zabalený chleba, konzervu, dvě sklenice džemu, meruňkového a jahodového. Uprostřed trůnila masivní váza s nepříliš dobrým designem. V ní byly čerstvé květiny. Ale i na ně už sedal prach.

Vítek častokrát při dialozích, které se zvrhávaly do otcových monologů, vypnul a přemýšlel, jak je možné, že se tady tak práší. Odpolední světlo vrhalo paprsky na obě tváře. Stejná krev, přesto úplně jiní. Vítek často zkoumal otcovu tvář, když na ni dopadalo prudké slunce. Jeho vrásky ho fascinovaly. Věděl, že i otec si prohlíží jeho tvář, ale měl pocit, že jeho výhled je přeci jenom lepší. Co je zajímavého na tváři sotva odrostlého kluka? Napjatá růžová kůže jako každá jiná. To Vítek sledoval pohoří, které se vlnilo po společníkově tváři. Věděl, že to otce znervózňuje, protože nebylo možné nepostřehnout, že se mu Vítek nedívá do očí, ale zase nebloudí pohledem tak daleko od těch přimhouřených škvír, aby ho mohl otec s jistotou obvinit, že ho neposlouchá. Když otec mluvil, sledoval Vítek, jak se pahorkatina mění, prolamuje, na nemnoha místech na chvíli vypíná a zase se krabatí. Sledovat rýhy na tváři starce není lehké. Ztrácejí se a objevují, těžko je následovat pod špatně oholenými místy. Jediné místo, kde mu ještě zbývala nepovislá kůže, byla brada, a tu měl zakrytu bílou bradkou. Tolik je odstínů bílé.

Když už se Vítek nevýslovně nudil, často hledal slova, kterými by odlišil bělost otcovy bradky a jeho vlasů. Oboje bylo jasně bílé, o tom nebylo pochyb, žádný náznak šedi, ale přece tu byl rozdíl. Technik by řekl rozdíl materiálu. Hebké vlasy, držící se poslední silou na starcově hlavě, vrhaly na svět sametový odlesk slabých. To jeho vousy, léta stejně zastřihávané, zářily ostrostí nepoddajných, za léta zesílených. Jako by věděly, že přežijí svého člověka a ještě pár dnů potom, co jejich pán zavře oči, si budou růst na jeho studené tváři.

Vítek začal kašlat. To ho definitivně vytrhlo z myšlenek. Mrak prachu se vznášel nad jejich hlavami. Vítkovi se zdálo, že skrze něj zahlédl otcův úsměv. Proud světla, který svítil na stále se vznášející mračno, vystavěl svítivý sloup mezi otcem a synem.

„Co to sakra je?“ chrchlal Vítek, koukaje na knihy, které se najednou objevily po otcově pravici. Místo odpovědi se otec sehnul, s námahou zdvihl další sloupec knih a praštil jím po své levici. Opět se zdvihlo mračno prachu. Otec se zdál být spokojený.

„Něco jsem si na tebe připravil,“ nepříliš zřetelně prohlásil otec.

Vítek zbystřil. Všechno je jiné, pomyslel si. Teď se přeci měl zeptat, jak se mám a jestli nemám problémy s penězi. A po chvíli se opatrně zeptat, jak se daří mámě. Co se to děje? Vítek si najednou připadal jako nejubožejší příslušník střední třídy, středního věku, střední manželky a střední morálky. Jako opora společnosti, kterou k nepříčetnosti podráždí každá změna, protože ohrožuje vydobyté pozice. Kašlajícímu Vítkovi prolétlo hlavou, jak se za ta léta nepříliš srdečných návštěv u otce stával také prostředním.

„Trochu jsem od našeho posledního setkání přemýšlel o tom, cos mi říkal o tom vašem školním dějepise,“ začal otec, „tak jsem si říkal…“

„Ale mě dějepis vůbec nezajímá a ani nezajímal,“ skočil mu do řeči Vítek, který si rychle poskládal všech pět dohromady a pochopil, kam otec míří.

Koneckonců nemusel být génius, aby při pohledu na „Příčiny a komparace regionálních revolučních hnutí pomoci“ pochopil, k čemu chce jeho společník dojít.

„Nikdy mě to nebavilo. Předdějinná doba je nehorázná nuda. Trojku jsem měl jenom proto, že jsem vždycky věděl, jak odpovědět.“ Vítek udělal pitvořivý, jakoby nadšený obličej a spustil: „…to tedy svědčí o tom, že vše směřovalo k zásadní redefinici pojímání člověka v systému a přehodnocení jeho práv a povinností. Krize sobeckého zavirovaného korporátního kapitalismu byla neodvratná. Vše směřovalo pod vedením mladostran k novému věku, založenému na ideologii pomoci…“

Vítek se přestal pitvořit: „A dějiny pomoci? Vždyť to bylo vymejvání mozků! A toho zeměpisu! Kde se nakazilo sto tisíc lidí virem tady a kde zase támhle… Nejhorší byla písemka z postižených oblastí. Základní vraždící virocidy si ještě člověk napsal na tahák, ale to další… To nenapsal nikdo! A ty mě tím chceš zase trápit?“ zvýšil možná trochu moc hlas a podíval se na druhý konec stolu. Pak se zarazil.

Naproti seděl otec, stará tvář byla orámována dvěma sloupy knih, ústa dokořán: „Aha.“

To jeho „aha“ z posledních týdnů mu přišlo čím dál divnější.

Otec se vzpamatoval, zavřel pusu a zamumlal: „Tím spíš…“ a pohlédl na vyrovnané knihy. Pak se obrátil na naježeného Vítka a mile se zeptal: „Jak ti prospěl mundúr?“

„Cože?“ Vítek už nic nechápal.

Otec se pobaveně usmál: „Promiň. Myslím ten generálskej kabát. V tom se ukazovali potentáti jen na slavnostních tribunách.“ Pak se zamračil: „Mezi nima i já…“

Vítek si oddechl. Už alespoň tušil, o co se jedná: „Jo, děkuju moc. Když jsem se s tím ukázal v klubu u klavíru, všichni zkoprněli, ale pak to vzali,“ pomalu vytahoval uniformu z batohu a dodal, „retro věci prostě teď letí, ale něco takovýho nemá nikdo.“

Otec se zamračil. Vítkovo hraní po klubech mu zrovna nevonělo, ale už před několika měsíci to definitivně překousl. Vítek měl pocit, že už s tím nezačíná, protože se bojí, že by se mohl naštvat a přestat k němu chodit.

„Půjčíš mi zase něco dalšího?“ zeptal se sebejistě Vítek a pošilhával po chodbě, která vedla do pokoje s šatníkem plným podobných kousků jako generálská uniforma. Očekával ihned souhlasnou odpověď, protože si pamatoval, jak minule shrbená stará postava nad otevřenou skříní jen mávla rukou: „Vždyť už je to jedno. Půjč si, co chceš.“

Odpověď nepřicházela. Místo toho se ozvalo poklepávání. Vítek se otočil a uviděl, jak otec se špatně skrývaným úsměvem poklepává na knihy.

„Ne. To snad nemyslíš vážně!“ vykřikl syn. „Nikdy!“

Otec se usmíval. Za ta léta znal chování svého syna přeci jen lépe, než Vítek sám sebe.

„Jak chceš, buď obleky a trocha neškodného vyprávění,“ čím dál víc se mu roztahoval úsměv na tváři, „anebo nic.“

„To je vydírání!“ vykřikl Vítek. „Ty víš, jak mi ty tvoje hadry pomůžou. Moje práce není jen o hudbě. Bohužel. Je to i o imagi a tohle je první inteligentní image, na který bych přistoupil. Můj manažer šílí radostí, že jsem na sebe konečně něco navlíkl. To je od tebe trochu sprostý.“

„To máš naprostou pravdu,“ usmíval se jeho starý společník. Napil se studeného čaje a měl radost, že se syn chová, jak předpokládal. Pak znovu neoblomně zopakoval: „Nabídka ale platí. Půjčím ti jeden oblek na každý to tvý mecheche,“ prohlásil se špatně skrývaným odporem, „ale musíš si k tomu vyslechnout trochu vyprávění o historii.“

Pak se zachmuřil a tišeji dodal: „…o historii podle mě.“

Vítek o jeho poznámce ani neuvažoval a rychle přemítal, jestli tu podrazáckou nabídku odmítnout, nebo přijmout. Místo toho se mu ale do hlavy vkrádalo něco jiného. Otec mu byl na chvíli i sympatický. Bylo to snad poprvé, co viděl, že mu o něco jde. Normálně se všemu poddává jako bitá ovce. Poddává se úřadům, poddává se času, dokud ještě mohl chodit ven – ne že by to často dělal –, poddával se i všem těm výhodným koupím v corpmarketech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vir.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.