Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Rozzlobený bůh

Vydání první

Copyright © 2020 by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2505. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Angry God vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Cover by RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1802-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1803-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

L. J. Shen

ROZZLOBENÝ

BŮH

Hříšníci: Nová generace (3)

Pro Ratulu Royovou, Martu Borovou

a ten záblesk naděje, který probleskuje

každičkou temnou chvílí našeho života.

„Nikdy jsme neslyšeli ten příběh z pohledu ďábla.

To Bůh totiž napsal celou knihu.“

Anatole France

Ústřední melodie:

„Saints“– Echos

Soundtrack:

„Give You Hell“ – The All-American Rejects

„Dirty Little Secret“–The All-American Rejects

„Handsome Devil“–The Smiths

„Bad Guy“– Billie Eilish

„My Own Worst Enemy“– Lit

„Help I’m Alive“– Metric

„Bandages“– Hot Hot Heat

„Peace Sells“ – Megadeth

„Boyfriend“– Ariana Grande a Social House

Kapitola první

Lenora

Lenora 12, Vaughn 13

Nic jsi neviděla.

Nepřijde si pro tebe.

Neviděl ti obličej.

Celá jsem se třásla, když jsem se pokoušela vymazat si z paměti scénu, které jsem byla před chvílí svědkem.

Zavřela jsem oči a houpala se ze strany na stranu, stočená jako kreveta na tvrdé matraci. Rezavé nohy postele skřípaly o podlahu.

Na hradě Carlisle jsem byla vždycky trochu ostražitá, ale ještě před chvilkou jsem si myslela, že se bojím duchů, ne studentů.

Ne třináctiletého kluka s obličejem jako socha Spící satyr – stejně líně krásným a neskutečně vznešeným.

Nikdy mě nenapadlo, že se budu bát Vaughna Spencera.

Vyrostla jsem tady, ale ještě nikdy jsem se nesetkala s ničím tak děsivým, jako byl ten drzý americký kluk.

Lidé říkají, že Carlisle patří mezi nejstrašidelnější hrady v celé Británii. V pevnosti ze 17. století údajně žili hned dva duchové. Prvního popsal lokaj, který byl zavřený před pár desítkami let ve sklepení. Přísahal, že viděl ducha madame Tindallové, jak prochází zdí, prosí o vodu a tvrdí, že ji otrávil manžel. Druhý duch – duch zmíněného manžela, lorda Tindalla – byl prý spatřen, jak se v noci potuluje po hradních chodbách a někdy se prý snaží narovnat obrazy, které visí trochu nakřivo, i když s nimi samozřejmě nepohne ani o píď.

Říkalo se, že madame Tindallová probodla manželovi srdce nožem na steaky a pořádně jím v ráně otočila, když jí došlo, že ji otrávil. Podle legendy se chtěl oženit s mladou služebnou potom, co měl dost desetiletí bezdětného manželství s madame Tindallovou. Lidi přísahali, že v hrudi ducha je pořád zabodnutý nůž a chvěje se, když se chechtá.

Přistěhovali jsme se sem, když tu papá před deseti lety otevřel prestižní Carlisleskou přípravnou školu pro nadané studenty. Pozval sem ty nejtalentovanější a nejnadanější studenty z celé Evropy.

A všichni přijeli. Koneckonců byl to Edgar Astalis. Sochař, jehož socha Napoleona v životní velikosti, nazvaná Císař, stála přímo uprostřed Champs-Élysées.

Ale všichni se taky báli oněch duchů.

Všechno na tomhle místě bylo strašidelné.

Hrad se vypínal nad mlhavým údolím v Berkshiru, jeho silueta trčela k nebi jako zkřížené černé meče. Břečťan a divoké popínavé růže se plazily po kamenných zdech kolem nádvoří a skrývaly tajné cestičky, jimiž se studenti často plížili v noci. Chodby byly hotové bludiště, které podle všeho vždycky vedlo do sochařské dílny.

Do srdce hradu.

Studenti chodili po chodbách a sálech s rovnými zády, tvářemi zčervenalými nikdy neustupujícím chladem a napjatými výrazy. Carlisleská přípravná škola pro nadané studenty se povyšovala nad ostatními prestižními školami, jako byly Eton a Craigclowan. Papá tvrdil, že běžné přípravky vytvářejí slabomyslné, průměrné zbohatlíky, ne skutečné vůdce. Naše uniformy se skládaly z černých plášťů s mottem školy vyšitým zářivě zlatou nití přes levou náprsní kapsu.

Ars Longa, Vita Brevis.

Život je krátký, umění věčné. Význam byl jasný: jediná cesta k nesmrtelnosti vede skrze umění. Průměrnost tu bylo sprosté slovo. Byli jsme jako uroboros, had, který si požírá vlastní ocas, připoutaní jeden k druhému, hladoví, zoufalí a slepě idealističtí.

Bylo mi dvanáct, když jsem viděla něco, co jsem vidět neměla.

Byla jsem nejmladším studentem v letní škole, kterou Carlisleská přípravná škola pro nadané studenty otevřela, následovaná Vaughnem Spencerem.

Nejdřív jsem na toho kluka s očima jako dva kusy ledu žárlila. Ve třinácti už pracoval s mramorem. Nenosil černý plášť, choval se, jako kdyby pro něj neplatilo to samé, co pro ostatní studenty, a procházel kolem učitelů, aniž by se jim uklonil – a to bylo v téhle škole neslýchané.

Můj táta tu byl ředitelem, a dokonce i já jsem se ukláněla.

Když nad tím tak přemýšlím, tak jsem se ukláněla ze všech nejhlouběji.

Bylo nám vtloukáno do hlavy, že jsme lepší než běžní smrtelníci, že jsme budoucností všech umělců na celém světě. Měli jsme talent, postavení, peníze a příležitost.

Ale pokud my jsme byli z čistého stříbra, Vaughn Spencer byl z ryzího zlata. Jestli my jsme byli dobří, tak on byl skvělý. A když zářil? Tak zářil silou tisíce sluncí, jejichž plameny spálily všechno kolem něj.

Připadalo mi to, jako kdyby ho bůh formoval jinak a věnoval zvláštní péči vytváření každého detailu svého výtvoru. Jeho lícní kosti byly ostřejší než skalpel, jeho oči měly ten nejsvětlejší odstín modré, jaký se dá najít v přírodě, a vlasy pro změnu tu nejtemnější černou barvu. Kůži měl tak bílou, až mu pod ní byly vidět namodralé žilky, ale jeho rty byly červené jako čerstvá krev – teplé, živé a prolhané.

Fascinoval mě a štval zároveň. Ale stejně jako všichni ostatní jsem se od něj držela radši dál. Nebyl tady, aby si našel kamarády. To dal jasně najevo, protože nikdy nechodil do jídelny ani na žádné společenské setkání.

Další věc, kterou měl Vaughn, a já ne? Obdiv mého otce. Netušila jsem, proč Edgar Astalis propadl nějakému klukovi z jižní Kalifornie, ale stalo se to.

Papá říkal, že Vaughn jednou vytvoří velké dílo. Že z něj bude novodobý Michelangelo.

Věřila jsem mu.

A tak jsem Vaughna nesnášela.

Vlastně jsem Vaughna nenáviděla ještě před čtvrthodinou, když jsem vešla do temné komory, abych vyvolala fotky, které jsem včera pořídila. Fotografování jsem měla jako koníček, ne jako umělecký obor. Moje tvorba se zaměřovala na asambláž, tedy vytváření soch z odpadků a použitého materiálu. Bavilo mě, že můžu vzít ošklivou věc a přetvořit ji v něco krásného.

Proměnit něco vadného v něco bezchybného.

Dávalo mi to naději. Chtěla jsem všemu, co nebylo dokonalé, dát naději.

Každopádně jsem měla počkat na doprovod jednoho z učitelů, než jsem vešla do temné komory. Tak zněla pravidla. Ale měla jsem dojem, že fotky, které jsem vyfotila, budou hrozně obyčejné. Nechtěla jsem, aby je kdokoliv viděl dřív, než budu mít možnost je vyfotit znova a lépe.

Tak jsem se vydala do temné komory uprostřed noci. Nikdo tam neměl být.

A tak, protože jsem šíleně, málem bolestně žárlila na Vaughna Spencera, jsem se dopustila něčeho, z čeho jsem se cítila zmatená, a co hůř, taky jsem na něj kvůli tomu byla nepochopitelně naštvaná.

V posteli jsem si dlaní plácla do čela, když jsem si vzpomněla, jak hloupě jsem se chovala v temné komoře. Zamumlala jsem „pardon“, zabouchla za sebou dveře a pádila zpátky k sobě do pokoje.

Seběhla jsem do druhého patra, brala schody po dvou, narazila do sochy válečníka, vykřikla a běžela chodbou na dívčí koleje. Všechny dveře vypadaly stejně a já panikařila moc na to, abych našla ty správné. Otevírala jsem dveře, strkala dovnitř hlavu a hledala známou bílou deku, kterou pro mě máma uháčkovala, když jsem byla ještě dítě. Než jsem se dostala k sobě do pokoje, tak mi každá holka v křídle nadávala, že jsem ji probudila.

Padla jsem do postele a schovala se pod dekou.

Nemůže mě najít.

Nemůže vejít do dívčích kolejí.

Papá by ho vyrazil, ať už to byl génius nebo ne.

Srdce mi málem vyskočilo z hrudi, když jsem uslyšela pleskání tenisek na chodbě. Hlídač si ve tmě pískal ukolébavku. A pak jsem uslyšela hlasitou ránu. Někde z podlahy před mým pokojem se ozvalo hrdelní zasténání. Svinula jsem se ještě do menšího klubíčka a vzduch ze mě vycházel chrčivě, jako když cent zvoní v prázdné nádobě.

Dveře zaskřípaly. Cítila jsem průvan a postavily se mi chloupky na pažích a všude, kde se mě dotkl. Moje tělo se napínalo jako kousek sušené hlíny, tvrdé, ale křehké.

„Bledá tvář. Černé srdce. Zlaté dědictví.“

Tak jsem kdysi slyšela strýčka Harryho – uvnitř těchto zdí známého jako profesora Fairhursta – popisovat Vaughna jednomu z jeho kolegů.

Energii, kterou Vaughn Spencer přinesl do místnosti, si nebylo možné splést s ničím jiným, protože jako tornádo vysávala všechno ostatní. Vzduch v mé ložnici se najednou chvěl nebezpečím. Bylo to, jako se snažit dýchat pod vodou.

Kolena se mi třásla pod dekou, když jsem předstírala, že spím. Léto na hradě Carlisle bylo nesnesitelně vlhké a já na sobě měla jen tílko a kraťasy.

Pohyboval se ve tmě, ale já jsem ho neslyšela, a to mě děsilo nejvíc ze všeho. Hlavou mi bleskla myšlenka, že by mě mohl zabít – a to doslova. Nepochybovala jsem o tom, že knokautoval hlídače, který v noci chodil po našem křídle, aby se ujistil, že nikdo neporušil zákaz vycházení nebo nevydává hloupé zvuky napodobující duchy, aby vystrašil studenty.

Žádný oheň není tak silný a ničivý jako ten, který se zrodí z ponížení. A to, čeho jsem byla dneska večer svědkem, Vaughna ztrapnilo. Viděla jsem stud na jeho tváři, i když jsem se pokoušela co nejrychleji vypadnout.

Vaughn se nikdy necítil trapně. Nosil se s arogancí, jako kdyby měl na hlavě královskou korunu.

Cítila jsem, jak mi deka jedním přesným pohybem sjela od krku až ke kotníkům. Moje prsa, podobná růžičkové kapustě – tak je popisovala moje starší sestra Poppy – mi prosvítala pod tílkem bez sportovní podprsenky a on je viděl. Pevněji jsem sevřela víčka.

Bože. Proč jsem jen musela otevřít ty zatracené dveře? Proč zrovna já jsem ho musela vidět? Proč jsem se musela dostat na mušku nejnadanějšímu klukovi na zemi?

Byl předurčen k velikosti a mně bylo předurčeno cokoliv, co pro mě bude osud považovat za vhodné.

Cítila jsem, jak se prsty dotýká ze strany mého krku. Byly chladné a suché od práce s kamenem. Pak mi sjely po páteři, zatímco já jsem dál zbaběle předstírala spánek.

Ale byla jsem úplně bdělá a cítila jsem všechno – hrozbu v jeho doteku, vůni jeho oblíbeného kamene, deště a sladkou slabou stopu něčeho, o čem jsem později zjistila, že to bylo konopí. Úzkou štěrbinou zavřených očí jsem viděla, jak naklonil hlavu, když mě pozoroval.

Prosím. Neřeknu to živé duši.

Uvažovala jsem, že pokud je ve třinácti tak mocný, jaký bude coby dospělý? Doufala jsem, že se to nikdy nedozvím, i když jsem neměla moc velkou šanci, že už se nikdy neuvidíme. Po celém světě bylo jen málo miliardářů, kterým se rodí umělecky talentované děti, a naše rodiny se pohybovaly ve stejných společenských kruzích.

Setkala jsem se s Vaughnem ještě předtím, než nastoupil do školy, jednou v létě na rodinné dovolené v jižní Francii. Moji rodiče uspořádali ochutnávku vína pro charitu a Baron a Emilia Spencerovi se téhle akce zúčastnili. Bylo mi devět, Vaughnovi o rok víc. Máma mě namazala tunou opalovacího krému, nasadila mi ošklivý klobouk a přiměla mě přísahat, že nevlezu do moře, protože jsem neuměla plavat.

Tak jsem strávila celé prázdniny tím, že jsem ho sledovala zpod slunečníku na pláži, zatímco jsem listovala stránkami fantasy románu, který jsem právě četla. Vaughn mezitím rozrážel vlny svým vychrtlým tělem – běhal přímo do nich s dravostí nedočkavého válečníka – a vytahoval medúzy ze Středozemního moře na pláž a držel je tak, aby ho nemohly požahat. Jednoho dne do ní šťouchl dřívkem od nanuka, aby se ujistil, že je mrtvá, a pak ji rozřízl, a přitom si mumlal, že medúza se vždycky rozpůlí na dvě dokonalé poloviny a nezáleží na tom, kudy vedete řez.

Byl divnej. Krutej a jinej. Neměla jsem v úmyslu s ním nikdy prohodit ani slůvko.

A pak, mezi všemi velkými událostmi v tom týdnu, se proplížil k fontáně, o kterou jsem se opírala zády a četla si tam knížku, rozpůlil čokoládové brownie, které musel ukrást před večeří. A jednu polovinu mi podal, aniž by se usmál.

Zasténala jsem, když jsem ji přijala, protože teď jsem trpěla utkvělou představou, že jsem mu něco dlužná. „Maminka dostane infarkt, pokud teď vyjde ven,“ řekla jsem mu. „Nikdy mi nedovolí jíst cukr.“

Potom jsem si celý kousek strčila do pusy, sladká čokoláda mi obalila zuby a já bojovala s lepkavou hmotou na jazyku.

Jeho ústa vyzařovala čirý nesouhlas, což narušilo jeho jinak dokonale bezvýrazný obličej.

„Tvoje máma je děsná.“

„Máma je skvělá!“ vykřikla jsem zuřivě. „Kromě toho jsem tě předtím viděla šťourat se v té medúze. Nic nevíš. Nejsi nic jiného než zlobivej kluk.“

„Medúza nemá srdce,“ odvětil, jako kdyby to byla normální konverzace.

„Stejně jako ty.“ Nedokázala jsem se ovládnout a olízla si prsty a toužebně zírala na nedotčenou půlku brownie v jeho ruce.

Zamračil se, ale z nějakého záhadného důvodu nevypadal, že by ho moje urážka naštvala. „Taky nemají mozek. Stejně jako ty.“

Zírala jsem před sebe a ignorovala ho. Nechtěla jsem se hádat a udělat scénu. Papá by byl naštvaný, kdybych zvýšila hlas. A maminka by byla zklamaná, což bylo ještě horší.

„Taková hodná holčička,“ posmíval se mi Vaughn a oči se mu třpytily rošťáctvím. Místo toho, aby si kousl svého brownie, tak mi ho podal.

Vzala jsem si ho a nelíbilo se mi, že jsem tak slabá.

„Tak hodná, správná a nudná holka.“

„Ty jsi hnusnej.“ Pokrčila jsem rameny. Nebyl, ne doopravdy. Ale chtěla jsem, aby byl.

„Hnusnej, nebo ne, pořád bych tě mohl políbit, kdybych chtěl, a ty bys mi to dovolila.“

Dusila jsem se lepkavou hmotou v puse, knížka dopadla na zem a zavřela se, aniž bych si ji založila. Hernajs!

„Proč si něco takového myslíš?“ otočila jsem se na něj pohoršeně. Naklonil se ke mně, jeden plochý hrudník k druhému. Něco na něm vonělo cize, nebezpečně a divoce. Možná to byly zlaté kalifornské pláže.

„Protože táta mi říkal, že hodné holky mají rády zlobivé hluky. A já jsem zlobivej kluk. Vážně moc.“

A teď jsme byli tady. Znovu tváří v tvář. Bohužel nikdy nebyl ani blízko k tomu, aby byl hnusnej, a teď to vypadalo, že přemýšlí o tom, jak naložit s tajemstvím, které jsme sdíleli.

„Mám tě zabít? Ublížit ti? Vyděsit tě?“ přemítal a nemilosrdně vyzařoval moc.

Snažila jsem se spolknout knedlík v krku, ale neúspěšně.

„Co si s tebou mám počít, Hodná holko?“

Pamatoval si tu přezdívku z toho dne ve Francii. A to celou tu situaci tak nějak zhoršilo. Až dosud jsme se chovali, jako kdybychom se vůbec neznali.

Vaughn se sehnul, až měl tvář v úrovni s mým obličejem. Cítila jsem jeho horký dech – to byla jediná teplá věc na jeho těle – jak mi ovanul krk. V krku mi vyschlo, každý nádech mi připadal, jako kdybych polykala oheň. Přesto jsem dál předstírala spánek. Možná, že když si bude myslet, že jsem náměsíčná, tak mě ušetří svého hněvu.

„Jak dobře umíš udržet tajemství, Lenoro Astalisová?“ Jeho hlas se mi omotal kolem krku jako garota.

Chtěla jsem si odkašlat. Potřebovala jsem si odkašlat. Vyděsil mě. Nenáviděla jsem ho s žárem a vášní tisíce zářících sluncí. Kvůli němu jsem se cítila, jako kdyby byl kočka a já myš.

„Ach, ano. Pokud jsi dost zbabělá na to, abys předstírala, že spíš, tak bys mohla být dost dobrá na to, abys udržela tajemství. S tebou se to má tak, Astalisová. Můžu tě rozdrtit na prach a sledovat, jak jeho zrníčka tančí kolem mě. Moje malá cirkusová opičko.“

Možná jsem nesnášela Vaughna, ale ještě víc jsem nesnášela samu sebe, že jsem se mu nepostavila. Za to, že jsem neotevřela oči a neplivla mu přímo do obličeje. Že jsem se mu nepokusila vyškrábat ty jeho nepřirozeně modré oči. Že jsem se mu neposmívala a nepokusila se mu oplatit všechny posměšky a urážky, kterými častoval ostatní studenty ve škole.

„A jo, mimochodem, tvoje víčka se hejbou,“ oznámil mi suše a zasmál se.

Narovnal se a prstem se krátce zastavil na bederní páteři. Luskl prsty, napodobil lámavý zvuk a já jsem málem vyskočila z kůže a hrůzou přestala dýchat. Přesto jsem pevněji sevřela víčka a dál předstírala, že spím.

Zasmál se.

Ten parchant se smál.

Ušetřil mě prozatím? Bude si teď na mě dávat pozor? Oplatí mi to, když otevřu pusu? Byl naprosto nepředvídatelný.

Netušila jsem, jak bude můj život ráno pokračovat.

Tehdy mi došlo, že já jsem možná hodná holka, ale Vaughn sám sebe před třemi lety podcenil.

Vůbec to nebyl kluk. Byl to bůh.

Krátce po téhle příhodě, která se stala během letní školy na hradu Carlisle, jsem přišla o mámu. Žena, která se tak bála, že se spálím na sluníčku nebo si odřu kolena, šla spát a už se neprobudila. Srdeční zástava. Našli jsme ji, jak leží v posteli jako zakletá princezna od Disneyho, oči měla zavřené a úsměv na tváři pořád mírný a růžový a plný plánů na další den.

Ten den jsme měli nastoupit na jachtu do Soluně a vyrazit na honbu za historickými poklady, která se nikdy neuskutečnila.

Bylo to podruhé, co jsem chtěla předstírat, že spím, zatímco se můj život řítil do záhuby –, ale k ničemu by mi to nebylo. Utopit se v sebelítosti bylo pekelně lákavé, ale držela jsem se.

Měla jsem jen dvě možnosti: buď se nechat zlomit, nebo se stát silnější verzí sebe samé.

Vybrala jsem si tu druhou možnost.

O pár let později, když papá přijal práci v Todos Santos, jsem nebyla ta samá holka, která předstírala, že spí, když měla něčemu čelit. Poppy, moje starší sestra, se k tátovi přidala v Kalifornii, ale já jsem ho požádala, jestli bych nemohla zůstat na hradu Carlisle.

Zůstat tam, kde se mi dobře tvořilo, a zároveň se vyhnout Vaughnovi Spencerovi, který chodil na Střední školu Všech svatých za oceánem. To byla dvojitá výhra, ne?

Ale teď papá trval na tom, abych s ním a Poppy strávila poslední rok v jižní Kalifornii.

Vtip byl v tom, že nová Lenny už nezavírala oči před Vaughnem Spencerem.

Už jsem se ho nebála.

Utrpěla jsem daleko větší ztrátu a přežila jsem to. Nic už mě nemohlo vyděsit.

Dokonce ani rozzlobený bůh.

Kapitola druhá

Vaughn

Lenora 17, Vaughn 18

Narodil jsem se s neukojitelnou chutí ničit.

Nemělo to nic společného s tím, co se mi stalo.

S mým životním příběhem.

S mými rodiči.

S celým zatraceným vesmírem.

Byl jsem vyroben ze zamotaných uzlů. Místo žil jsem měl kovová vlákna. Místo srdce prázdnou černou skříňku. A místo očí laserové paprsky, které dokázaly odhalit slabiny ostatních.

Když jsem se jako dítě usmíval, tak mě z toho bolely tváře a oči. Přišlo mi to nepřirozené, skličující. Tak jsem se brzy usmívat přestal.

A soudě podle toho, jak začal můj poslední rok na střední, tak nebudu mít důvod k úsměvu ani v budoucnosti.

„Zhluboka se nadechni a pak vydechni,“ prakticky jsem slyšel mámu, jak mě v duchu prosí svým klidným, sladkým hlasem.

Pro jednou ve svém životě jsem ho poslechl. Praštit totiž pěstí do každé školní skříňky, kterou jsem minul, by byl ten nejblbější způsob, jak se nechat vykopnout ze školy, nehledě na to, že bych si přitom nejspíš zlomil všechny kůstky v levé ruce a tím pohřbil svoji uměleckou kariéru.

Ne, že bych chodil do školy kvůli znalostem našich učitelů – nebo hůř, kvůli nějakému cáru papíru. Ale na rozdíl od svýho nejlepšího kámoše, Knighta Colea, jsem neměl nutkání neustále mačkat velké červené tlačítko s nápisem sebedestrukce.

Jedna.

Dva.

Tři.

Kurva… takový průser. Tohle ne.

Lenora Astalisová byla tady v celé své kráse. Živá, nabroušená a v mém rajónu. V mém království. To, že vůbec existuje, jsem zastrčil do šuplíku v mozku, který jsem měl rezervovaný pro špatný porno a bezduchý povídání s holkama, než si přede mnou klekly a vykouřily mi ho.

Ale pamatoval jsem si ji. Jasně, že jsem si ji pamatoval. Moji malou cirkusovou opičku. Tak milá, že by si nechala zastrčit do krku baseballovou pálku, kdybyste ji o to požádali, a to byste se ani nemuseli ptát nijak mile. Údajně to byla u něžného pohlaví dobrá vlastnost, ale Hodná holka byla moc submisivní a pokorná i na můj vkus.

Tehdy měla vlasy jako roztavené zlato, vyleštěné polobotky a vyjukaný výraz, který říkal prosím-neubližuj-mi. V tom školním hábitu vypadala jako nějaká podivínská kámoška Hermiony Grangerové. Lenora Astalisová, pokud zrovna nevypadala vyděšená k smrti, působila škrobeně, řádně a žalostně slušňácky.

Ale teď? Teď vypadala… jinak.

Ta černá sračka, kterou měla napatlanou kolem očí, nebo gotické hadry mě nechávaly chladným. Byla to jen maska, která skrývala, že nemá žádnou páteř a cmrndla by si do kalhotek v okamžiku, kdyby někdo vedle ní řekl „do prdele“.

Hodná holka stála u své nové skříňky a vlasy teďka měla uhlově černé. Nanášela si právě další vrstvu oční linky (potřebovala to asi jako já další důvod k tomu, abych nenáviděl celej podělanej vesmír) a dívala se do kapesního zrcátka na dveřích své skříňky. Měla na sobě pletenou čepici, na které byl nápis Poslouchej. Ona ale před to napsala lihovkou „ne“, takže tam teď měla Neposlouchej.

Taková malá rebelka. Někdo by měl úřadům oznámit, že udělala nějakou šílenost, třeba že jedla ve školní jídelně borůvky, které nebyly v bio kvalitě.

„Hej, vole, jak je?“ Knight, můj nejlepší kámoš, soused, bratranec a největší pitomec pod sluncem, mě zezadu plácl do ramene a kamarádsky mě objal. Upřel jsem pohled na neviditelný bod před sebou a ignoroval jeho i Astalisovou. Při vší úctě k Lenoře – a já k ní nechoval žádnou úctu – si nezasloužila moji pozornost. Akorát jsem si v duchu poznamenal, na jakém žebříčku si u mě stojí.

Nebo, v jejím případě, na jakém klečí.

Pořád jsem si pamatoval, jak zareagovala, když jsem se tehdy v noci proplížil k ní do ložnice. Způsob, jakým se třásla pod dotykem mého prstu, křehká jako porcelánová panenka, prakticky prosící o to, abych ji rozbil. Ale ani její rozdrcení na prach by mi nepřineslo uspokojení. Bylo to jako sebrat dítěti bonbon. Za mým rozhodnutím ji ušetřit nebyla žádná laskavost. Byl jsem jen pragmatický.

Měl jsem to pod kontrolou.

Nemohla mě ohrozit.

Zvážil jsem všechny rizika i výnosy.

Ublížit jí bylo zbytečné. Astalisová nechala tu svoji růžovou pusu zamčenou na zámek celé roky – nejspíš byla až tak vyděšená. Věděl jsem, že to nikde nevykecala, protože jsem si ji občas proklepnul. Měl jsem oči a uši všude.

Neprozradila moje tajemství, a když její ségra nastoupila do druháku na střední Všech svatých, tak zůstala v Anglii, nejspíš pořád vyděšená ze mě a z toho, co bych jí mohl provést. Fajn. Tak mi to vyhovovalo.

Ale ta křehká důvěra zmizela jako pára nad hrncem ve chvíli, kdy jsem ji uviděl. Ve svém království.

Byla jako trojský kůň s břichem plným špatných vzpomínek a kravin.

„Dneska jsi obzvlášť okouzlující, vole,“ poznamenal Knight a prohrábl si prsty svoje vlasy barvy máslového toustu jako z reklamy na šampon. Byl to hvězdný quarterback, král plesu a nejpopulárnější týpek ve škole. Hej, ať je čímkoliv, jen když mu to pomůže v noci spát a zmírní to jeho komplex adoptovanýho dítěte.

„Překvapuje mě, že dokážeš přes vlastní sebezahleděnost vůbec něco vidět, vole,“ ušklíbl jsem se, zastavil se u své skříňky a otevřel ji.

Postřehl jsem, že ji mám jen šest míst od její. Osud měl fakt blbej smysl pro humor.

Knight se opřel loktem o nedalekou skříňku a pozorně si mě prohlížel. Nechtěně mi tak zaclonil výhled na Lenoru. Fajn.

Beztak ta její vizáž ve stylu zpěváka Roberta Smithe její nevýrazný vzhled nijak zvlášť nevylepšila.

„Přijdeš dneska k Arabelle na párty na oslavu návratu do školy?“

„To bych si radši nechal vykouřit péro od hladovýho žraloka.“

Arabella Garofalová mi připomínala ty malé pitomé zparchantělé psy s růžovými obojky posetými diamanty a s otravným štěkáním, kteří vás občas kousli do zadku a počurali se, když byli rozrušení. Byla zlá, zoufalá, ukecaná, a co bylo nejspíš nejhorší ze všeho – tak strašně dychtivá, aby mi ho vykouřila.

„Proč si nenecháš vykouřit péro od Hazel? Právě si nechala nasadit starý dobrý rovnátka, takže to bude prakticky stejný,“ navrhl Knight vesele a vylovil ze značkového batohu alkalickou vodu a dal si lok.

Věděl jsem, že je v té láhvi vodka. Nejspíš do sebe taky hodil ještě pár oxykodonů předtím, než sem přišel. Vedle tohohle vola vypadal Hunter S. Thompson jako podělanej skautík.

„Chlastáš ještě před desátou ráno?“ ušklíbl jsem se na něj líně. Z mé skříňky se jako řeka pubertálního zoufalství vyhrnula milostná psaníčka a nahý fotky. Žádná holka neměla odvahu, aby se na mě odvážila promluvit. Sesbíral jsem je a hodil je do koše poblíž, aniž bych odtrhl pohled od Knighta. „Myslel jsem, že když jsi v osmnácti panic, tak už sis vybral míru ubohosti pro celej rok.“

„Vyliž si, Spencere,“ znovu se napil.

„A kdybych to udělal, tak bys vysmahnul? Protože pak bych byl v pokušení to vážně udělat.“

Zabouchl jsem skříňku. Knight netušil nic o Lenoře Astalisové. Přitahovat k ní pozornost nebylo v mém plánu. Právě teď z ní byla podivínská gotička s nulovou pověstí a žádným společenským postavením, které by stálo za zmínku, a takhle to zůstane na chodbách téhle školy, dokud vůči ní neprojevím nějaký zájem.

Což – upozornění na spoiler – jsem neměl v úmyslu.

„Nebuď protivnej, Spenci.“

„Já jsem v klídku jako pět dní stará mrtvola.“ Přehodil jsem si batoh přes jedno rameno. To není pravda.

„To je hnus, vole. To, že máš mě, Lunu a Dariu za kámoše, tě nepolidštilo natolik, jak tvoji rodiče doufali. Je to jako nasadit klobouček křečkovi. Roztomilý, ale k ničemu.“

Tupě jsem na něj zíral. „Mluvíš teď vůbec anglicky? Radši si dej něco pořádně mastnýho a nalij do sebe láhev vody, než na někoho dejchneš a on z toho odpadne.“

„Dělej, jak myslíš. Aspoň zbyde víc fajnový anglický slaninky pro mě.“ Knight mě odmávl a mašíroval si to chodbou.

Potřásl jsem hlavou, když jsem ho následoval. Takový kecy. Ten kluk byl zatracenej vegan, když přišlo na sex – chtěl strčit svýho ptáka do jediný díry na celým širým světě. Byl čistší než extra panenský olivový olej. Byl blázen do Luny Rexrothové, své lásky z dětství, která studovala na vejšce v jiném státě – a jak jsem doufal, chovala se míň uboze a užívala si vysokoškolskýho života se vším všudy.

Nepochyboval jsem ale o tom, že anglickou slaninkou myslel Lenoru, což znamenalo, že už se o její přítomnosti na střední Všech svatých začalo šuškat.

Chápal jsem, proč se kolem její starší ségry, jak-jen-se-jmenuje Astalisové, motají všichni místní volové. Vídal jsem ji tady už nějaký ten pátek. Vypadala přesně jako holka, co zoufale touží po pozornosti – masově vyráběná, hloupoučká blondýnka, která by zaprodala duši za pár lodiček s červenou podrážkou.

„Jediná anglická ženská, se kterou se chci setkat, je Margaret Thatcherová.“ Hodil jsem si do úst mátovou žvýkačku a strčil druhou bez ptaní Knightovi do pusy. Jeho dech byl tak prosáklý chlastem, že by dštil oheň jako drak, kdyby se pokusil si zapálit brko.

„Ta je mrtvá, kámo,“ poslušně žvýkal a mračil se.

„No právě,“ zažertoval jsem a natáhl si popruh batohu na druhé rameno, abych nějak zaměstnal ruce. Bylo teprve půl deváté a tenhle den už stál za hovno.

Zarazil jsem se, když Knight pořád šel po mém boku, i když jsme neměli stejnou první hodinu. „Co tu ještě děláš?“

„Lenora.“ Znovu si odšrouboval láhev s „vodou“ a zhluboka se napil.

„Pronášení náhodných jmen není konverzace, Knighte. Zkus mluvit v celých větách. Opakuj po mně. Potřebuju. Jít. Na. Odvykačku. A. To. Teď. Hned.“

„Ségra Poppy Astalisový je žhavější než slunce,“ Knight ignoroval moji poznámku. „Je ve čtvrťáku, stejně jako my. Sálají z ní vibrace hodné holky.“ Věnoval mi ďábelskej úšklebek, otočil se a přejel pohledem po její černě oděné postavě. Byla od nás jen kousek, ale nezdálo se, že by nás v tom ruchu a shonu slyšela. „Ale vidím, jak vystrkuje růžky. Ta holka je rozená nakopávačka koulí.“

Poppy. Tak se jmenuje starší Astalisová. No, byl jsem blízko.

Lenora byla mladší než já, a pokud teď byla ve čtvrťáku, tak to znamenalo, že přeskočila jeden ročník. Do hajzlu. Proč mě to překvapovalo.

Knight pokračoval ve svém reportu jak z bulvárního plátku.

„Jejich fotřík je ten hustej umělec – vede ten divnej uměleckej institut v centru města. Ale upřímně? Nudí mě k smrti, když ti to musím opakovat, tak se dostaňme k jádru pudla – černá ovce rodiny tady bude studovat poslední ročník a každý chce ochutnat kousek jehněčího.“

Ty masové metafory začínaly být každou vteřinou děsivější.

Kromě toho jsem moc dobře věděl, kdo je Edgar Astalis.

„Myslím, že tohle je ta část, kdy bych se měl tvářit, že mě to nějak zajímá.“ Zaťal jsem čelist a zaskřípal zubama. Kecal. Nikdo se Lenory ani nedotkne. Nikdo ji nebude považovat za sexy. Černé hadry. Oční linky. Piercing ve rtu. To už člověk mohl vojet plakát Marilyna Mansona a aspoň by ušetřil kondom.

Knight teatrálně vyvalil oči.

„Kámo, vážně mě nutíš, abych to řekl nahlas. Viděl jsem, jak na ní visíš pohledem.“ Poplácal mě po rameni jako starý, moudrý mentor. „Budeš mít štěstí, pokud po tom, jak jsi ji propichoval pohledem, nebude v tom.“

„Připadala mi povědomá, to je celý.“

A byla mi povědomá, protože jsem čekal, kdy se ukáže, od chvíle, co se do města přistěhoval její táta a starší ségra.

Ve škole.

V tělocvičně.

Na párty.

Nedávalo mi to samotnýmu smysl, ale přesto jsem po ní pátral – dokonce i na vlastních párty, kam nezvaní hosté neměli přístup. Byla jako temný stín, který mě všude následoval, a já jsem se vždycky snažil mít v našem vztahu navrch. Do háje, stalkoval jsem ji na Instáči, abych zjistil, co sleduje a poslouchá, abych líp porozuměl jejímu kulturnímu světu a mohl to využít, až se mi to bude hodit.

A to se mi nejspíš bude brzy hodit.

V tuhle chvíli mi došlo, že i když byl Knight můj nejlepší kámoš, tak jsem mu nechtěl přiznat, že ji znám. To by celou záležitost jen zkomplikovalo a vytáhlo by to moje tajemství zase o kousek blíž ke světlu.

Faktem bylo, že pravda na mě doléhala a zanechávala nepříjemné skvrny na mé realitě. Někdy, když jsem byl fakt v háji, jsem se pokoušel říct rodičům, co se mi tehdy stalo. Byli to dobří rodiče, dokonce i moje kreténský já to muselo uznat. Ale nakonec jsem vždycky dospěl ke stejnému názoru: Nikdo mě nedokáže zbavit mé bolesti. Nikdo na světě.

Dokonce ani moji zatraceně skoro dokonalí, milující, starostliví, mocní rodiče miliardáři.

Na tento svět přicházíme sami a sami taky umíráme. Pokud onemocníte, bojujete s nemocí sami. Naši rodiče tam nejsou, aby nás drželi za ruku při chemoterapii. Nejsou to oni, kdo ztrácí vlasy nebo zvrací do kýble. Pokud se vybouráte v autě, nejsou to oni, kdo krvácejí, kdo může přijít o končetinu, kdo bojuje o život na operačním stole. „Jsem tu pro tebe,“ je podle mě ta nejpitomější věta, kterou jsem kdy slyšel.

Nebyli tam pro mě.

Snažili se. Ale selhali. A pokud se chcete podívat na člověka, který vás dokáže ochránit, tak máte jen jednu jedinou osobu, na kterou se můžete spolehnout – a tou jste vy sami.

Měl jsem za úkol se pomstít za utrpěnou újmu a donutit ho zaplatit.

A chystal jsem se na to. Už brzy.

Pokud jde o mé rodiče, tak mě milovali, báli se o mě, umřeli by pro mě, bla, bla, zatraceně bla. Kdyby moje máma věděla, co se mi honí hlavou, co se tehdy opravdu stalo na té aukci v pařížské galerii, tak by spáchala chladnokrevnou vraždu.

Ale to byl můj úkol.

A já jsem si ho hodlal užít.

„Takže tvrdíš, že ti Lenora Astalisová nepřipadá sexy?“ Knight povytáhl obočí a srovnal se mnou krok.

Znovu po ní střelil pohledem. Zrovna si srovnávala svoje učebnice pod paží, když vykročila směrem k laborkám, nepřitiskla si je k hrudníku jako všechny spořádané slečinky ze střední Všech svatých. Měla na sobě černou džínovou minisukni, kratší než moje trpělivost, síťované punčochy roztrhané na kolenou a kanady, které vypadaly ještě jetějš než ty moje. Dokonce ani propíchnutá nosní přepážka a kroužek ve rtu nemohly ale změnit její stydlivý vzhled. Vyfoukla bublinu růžové žvýkačky a zírala přímo před sebe, buď mě ignorovala, nebo si mě nevšimla, když kolem nás procházela.

Její krása – pokud se to tak dá nazvat – mi připomínala dítě. Nos jako knoflík, velké modré oči se zlatýma a zelenýma tečkama a úzké růžové rty. Na její tváři nebylo nic špatného, ale taky nic doopravdy atraktivního. V moři kalifornských holek se zářivými vlasy, opálenými těly plnými svalů a křivek neměla čím zaujmout – každopádně ne v pozitivním slova smyslu.

Povytáhl jsem obočí a prošel kolem něj ke své třídě. Knight šel za mnou.

„Ptáš se, jestli bych jí dovolil, aby mi ho vykouřila? To záleží na tom, jak moc bych byl nalitej.“

„Jsi ohleduplnost sama. Ale já jsem se tě na tohle neptal. Chtěl jsem tím říct, že Lenora a její ségra jsou pro tebe zakázaný zboží.“

„Ach, vážně?“ vysmál jsem se mu. To dřív zamrzne peklo, než bych si nechal rozkazovat od Knighta Colea. No, ostatně i od kohokoliv jinýho.

„Nemůžeš zlomit srdce ani jedné ze sester Astalisových. Jejich máma zemřela teprve před pár lety. Mají to těžký a nepotřebujou, aby ses do toho míchal. Což je náhodou přesně tvoje oblíbená kratochvíle. Takže ti říkám, že z tebe nadělám fašírku, pokud se jich dotkneš. Konkrétně tý, co vypadá jako upírka. Kapišto?“

Lenořina máma zemřela?

Jak to, že jsem o tom neslyšel, když se sem Poppy přistěhovala?

Aha, no, protože mě její existence zajímala ještě míň než nějaká podělaná párty u Arabelly.

Věděl jsem, že její matka se nikdy neukazovala s Edgarem a Poppy, a tak jsem usoudil, že se buď rozvedli nebo že zůstala se svojí druhou, talentovanou dcerou v Anglii.

Matky byly pro Knighta citlivým tématem z tolika důvodů, že bych to ani nedokázal spočítat. Věděl jsem, že by bral jako osobní útok, kdybych zlomil srdce Hodný holce.

Naštěstí jsem měl jen pramalý zájem o její srdce, nebo i o tu holku, který patřilo.

„Neboj se, ty jeden chrabrý rytíři. Nevyjebu s nima.“ Zatlačil jsem do dveří do třídy, ty se otevřely a vplul jsem dovnitř, aniž bych věnoval Knightovi další pohled. Byl to ten nejsnadnější slib, který jsem komukoliv dal.

Když jsem se svalil na židli a podíval se ke dveřím, viděl jsem ho okýnkem, palcem si přejel po krku a vyhrožoval mi tak, že mě zabije, pokud poruším svoje slovo.

Můj táta byl právník a sémantika byla jeho hřiště.

Slíbil jsem, že s ní nevyjebu.

Nikdy jsem ale neslíbil, že ji nevojedu.

Lenora si zasloužila veřejný výprask, a abych dodržel ten příměr, tak zajistím, že z toho bude mít zadek pěkně červenej.

A že rozhodně bude můj.

Příležitost zahnat Lenoru Astalisovou do kouta se mi naskytla o tři dny pozdějš. Nešel jsem na tu Arabellinu párty a nepřekvapilo mě, když jsem se dozvěděl, že Lenora se tam taky neukázala. Ale byla tam její ségra Poppy – tančila, pila, seznamovala se, dokonce pomáhala Arabelle a Alici uklízet po párty zvratky a skvrny od spermatu.

Lenora na mě nepůsobila jako holka, co by vymetala večírky. Měla v sobě podivínský gen, kvůli kterému byla jako pěst na oko, kamkoliv se hnula, a to i když se zrovna neoblíkala jako čarodějnice Maleficent. Chápal jsem to, protože já v sobě měl podivínský gen taky. Byli jsme jako plevel, který proroste i betonem a poškozuje standardní, dokonalou krajinu tohohle zbohatlickýho města.

První den jsem vypustil svou poslední hodinu a po škole sledoval její auto, abych se dozvěděl, kde bydlí. Řídila černý Lister Storm – na míle vzdálený Mini Cooperu její ségry – a pětkrát ji řidiči vytroubili, že jela na červenou. Dvakrát jim ukázala fakáče. A jednou zablokovala jiné vozidlo parkující u krajnice, aby se prohrabala v batohu a dala bezďákovi nějaký drobný.

Na konci cesty jsem se nedokázal ubránit úsměvu. Edgar Astalis uvěznil své dcery v sídle u oceánu, s vysokým bílým plotem a pečlivě zataženými závěsy.

Pěkné. Předvídatelné. Bezpečné.

Stejně jako jeho bezvýznamné malé dcerušky.

Otočil jsem se, až jsem za sebou zanechal šmouhy od pneumatiky, a odjel zpátky do školy, kde jsem našel Poppy ve zkušebně, jak hraje s pochodovou kapelou na tu svoji pitomou harmoniku, kabelka od Prady se jí líně pohybovala přes opěradlo židle, když seděla zády ke mně.

Vylovil jsem z její kabelky klíč od baráku, zajel si do centra, nechal si udělat kopii a vrátil se právě včas, než si sebrala kabelku a vyrazila s kapelou na mléčný koktejl.

Následující den jsem sledoval Lenoru a čekal, jestli se kolem ní někdo bude motat. Poppy se vrhala do každé mimoškolní aktivity, která byla k dispozici, takže hrála v kapele, věnovala se vzájemnému doučování, anglickému klubu a turistice. (Byla přesně ten typ slušňačky, která brala zatraceně vážně všechno, co dělala, a to včetně chůze.) Edgar Astalis trávil celé dny v té své umělecké škole, které byl spoluzakladatelem, od východu do západu slunce, a nebyl nikde v dohledu.

Černá ovce rodiny, nevinné malé jehňátko, byla odpoledne úplně sama a vlk jen čekal, až se do ní bude moct zakousnout.

Třetí den – a to bylo právě dneska – jsem se vydal na lov. Už jsem znal Lenořin každodenní režim a nechal jsem ji čtyřicet minut vyhřívat se v její vlastní nevědomosti. Mezitím jsem seděl v obouchané dodávce s nohama v kanadách překříženýma na palubní desce, zatímco se odpoledne táhlo.

Načrtl jsem sochu do skicáku dlouhými, pravidelnými tahy, napůl vyhulený brko mi viselo z koutku pusy. Když hodiny odbily čtvrtou a zazvonilo mi upozornění na mobilu, tak jsem vylezl z dodávky a zamířil na pozemek Astalisů, odemkl dveře a vplul dovnitř, jako kdyby mi to tu patřilo. Prošel jsem hlavním vchodem, kolem obývacího pokoje zařízeného světlým, krémovým mramorem a starožitným nábytkem až ke dvojitým skleněným dveřím. Posunutím jsem je otevřel, shlédl dolů na bazén ve tvaru ledviny a uviděl Hodnou holku.

Plavala pod vodou, pohybovala se malými, půvabnými pohyby. Přesunul jsem se k okraji bazénu, zapálil zbytek brka a sedl si do podřepu ve svých roztrhaných černých skinny džínách a obnošené, seprané černé košili, kterou moje máma tak strašně nesnášela. Nelíbilo se mi, že jsem předurčený k bohatství, protože jsem se uměl narodit, ale to byla další historka, kterou Lenora nikdy neuslyší, protože dneska bude s naší komunikací nadobro konec.

Příště, pokud se budu muset nějak vyjádřit, tak to bude činy, ne slovy. Vyfoukl jsem do vzduchu oblak nasládlého kouře a sledoval, jak se Lenořina hlava vynořila z vody a objevila se poprvé přede mnou od chvíle, co jsem sem přišel.

Došlo mi, že celou dobu měla zadržený dech. Už to nebyla ta holčička z jihu Francie, která neuměla plavat. Naučila se to.

A byla úplně nahá.

Na řasách se jí třpytily kapky vody a stékaly jí dolů po tvářích. Opřela si lokty o okraj bazénu a zkontrolovala si čas na hodinkách Polar. A tehdy si všimla něčeho – nebo teda spíš někoho –, co jí cloní sluneční paprsky. Přimhouřila oči a jednou rukou si zaclonila pohled.

„Co tu zatraceně děláš, Spencere?“ Trhla sebou, jako kdybych ji uhodil, jako kdyby jí moje osoba vybuchla přímo před nosem.

„Tu samou otázku si kladu, Astalisová, od té doby, co jsi vkročila do mého království, kam jsi očividně zabloudila z nějaký pohádkový říše, ve který žiješ.“

Bylo divný, že nás nikdo nepředstavil od chvíle, co se sem přestěhovala, ale přesto jsem si pamatoval všechno podstatné. Věděl jsem, že čte fantasy romány a poslouchá kapely The Smiths a The Cure a myslí si, že Simon Pegg je komický génius. A ona věděla, že já jsem ten kretén, co ji sledoval a vloupal se k ní do domu, aby ji mohl buzerovat.

To jen potvrdilo moje počáteční podezření. Všimla si mě ve škole stejně tak dobře jako já jí. Ale ani jeden nepovažoval za dobrý nápad dát najevo, že se známe. Minimálně ne na veřejnosti.

Popotáhl jsem z brka, uvelebil se na skokanském prkně a špičkou boty nadzvedl její osušku, jako kdyby to byl špinavej hadr na podlahu.

„Ale, ale,“ potřásl jsem hlavou a sledoval odraz svého zlověstného úšklebku v průzračných, modro-zeleno-zlatých-a-bůhví-jakých hypnotizujících očích upírky Drusilly. „Plavat nahá? Hodnejm holkám nevadí mít opálený plavky. Nemůžeš navazovat žádné románky na mé škole. Obávám se, že to ti nemůžu dovolit.“

„Ne, že bych tě žádala o dovolení,“ řekla, aniž by hnula brvou, a předstírala zívání.

„Takhle to nefunguje, Hodná holko. Když řeknu skoč, tak se zeptáš, jak vysoko. A až nastane zejtřek, tak všichni budou vědět, že jsi použitý zboží, takže si radši udělej zásobu robertků, protože skutečný péra nejsou pro tebe.“

„Vtipný.“ Pomalu zatleskala a sarkasticky zapískala. „Najednou jsi na vrcholu potravního řetězce, co, Spenci?“

Použila přezdívku, kterou jsem z duše nesnášel. Slyšela o mně ve škole, věděla o tom davu mých obdivovatelek. Fajn.

Potřásl jsem hlavou. No a co, když předstírala, že ji nezajímá, jak moc jsem populární? „Važ slova. Ty nejsi ani na menu pro vegany, Lenoro.“

„Stejně mě kousneš.“

„Jen abych ti pil krev.“

„Umírat ve tvém náručí je asi stejně příjemný jako s tebou mluvit, Spencere.“

Lenora se předklonila a snažila se mi vytrhnout župan z rukou, ale byl jsem moc rychlej. Přehodil jsem si ho přes rameno a udělal krok dozadu, dokouřil brko a nedopalek hodil do bazénu. Voněla po chloru a čisté bavlně. Panensky, čistě, bez pubertálních hormonů a drahých parfémů. Byl jsem si jistý, že Edgar Astalis, který vlastnil polovinu galerií v Londýně, Miláně a Paříži, tu měl týpka, co mu čistil bazén nejmíň dvakrát tejdně. Možná by jí ten týpek mohl poskytnout svýho ptáka, když jí ty ve škole byly zapovězený.

„Co chceš?“ zavrčela a rty se jí stáhly ještě víc, než byl jejich obvyklý nevýrazný tvar. Lenora se vážně nikdy neblížila krásce. Nebyla jako Daria, moje sousedka. Ta byla jako typická modelka ze soutěže Miss. Nebo Luna, moje kamarádka z dětství, nad kterou slintali všichni kluci v okolí. Lenora byla hezká na pohled – a to dokonce jen z určitého úhlu pohledu. Právě teď jí po tvářích stékaly oční linky, takže vypadala jako klaun s rozmazaným líčením.

Usmál jsem se. „Jsem tu, abych si s tebou pokecal, hlupáčku. Co tvoje tvorba? Pořád sbíráš bordel?“

„Dělám asambláž,“ opřela se o okraj bazénu a kůže jí zbělala, když se opřela. Zadním dvorem zavanul poryv větru a světlé chloupky na pažích se jí postavily. Cítila se nepohodlně.

Stejně tak i já.

„Dělám umělecká díla ze starých, nepotřebných věcí. Jedinej rozdíl mezi mnou a tebou je, že ty používáš výhradně kámen a mramor, ze kterých máš taky srdce.“

„A to je ten důvod, proč jsem tak dobrej.“ Jazykem jsem si přejel po zubech a semkl rty.

„Co prosím?“ Tváře jí zrůžověly a ladily jí s červenýma ušima.

Bylo to poprvé, co jsem viděl Lenoru Astalisovou zrudnout od chvíle, co se přistěhovala do Todos Santos, a ani tentokrát to nebylo kvůli tomu, že by se cítila v rozpacích, ale protože byla naštvaná.

Možná se změnila, ale ne natolik, aby se se mnou mohla měřit.

„To, že používáš odpadky, není jediný, co nás dva odlišuje. Já jsem talentovaný a ty jsi…“ Sesbíral jsem popel z jointu a vysypal ho na její osušku. „Ty jsi jen prudérní příbuzná ředitele školy, která vypadá jako Bellatrix Lestrangeová.“

„Vyjebu s tebou.“

„Na to zapomeň. Mám rád, když jsou moje jednorázovky hezký.“

„A s prázdnejma makovicema,“ odsekla.

„No, to bys splňovala.“ Potřásl jsem hlavou. „Ale stejně tak u mě nemáš nejmenší šanci.“

Byla to rána pod pás a já jsem slíbil Knightovi, že budu hrát fér, ale něco v týhle situaci ve mně vyvolávalo moje nejhorší stránky. Bezpochyby to byl její vzdor.

Přešel jsem k jednomu z mnoha čalouněných tyrkysových lehátek, uvelebil se na něm s rukama založenýma pod hlavou a zíral přímo do slunce.

„Zatraceně. Tady venku ale fouká, co?“

Musela zůstat v bazénu, dokud neodejdu, protože jinak bych ji uviděl nahou, a já jsem se tu rozhodně hodlal zdržet. Měl jsem dojem, že slyším, jak jí drkotají zuby, ale neschoulila se ani si nestěžovala.

„Přejdi k věci, než na tebe zavolám poldy, Spencere.“ Přeplavala na druhou stranu bazénu, aby na mě měla lepší výhled.

Zvířená voda se přelila přes okraje bazénu z šedého kamene.

„Posluž si. Mojí famílii patří celý tohle podělaný město, a to včetně polišů. Jsem si vlastně dost jistej, že to s tvým taťuldou švihne, pokud se dostane na seznam nepřátel mýho táty. A s tvým strejcem taky. Jak se vlastně má Harry Fairhurst? Ještě pořád se snaží přesvědčit moje rodiče, aby si koupili jeho podprůměrný patlaniny?“

Nepřeháněl jsem. Můj táta, Baron „Vicious“ Spencer se choval jako ten největší kretén pod sluncem ke všem, teda s výjimkou mě a mé mámy. Vlastnil nákupní centrum v tomhle městě, provozoval investiční firmu, která dosahovala výnosu většího, než byl hospodářský rozpočet průměrně velké evropské země, což znamenalo, že byl bohatší než sám pánbůh. Zaměstnával hafec lidí ze sousedních měst, dával hromady prachů na charitu a každé Vánoce posílal směšně velkorysé dárkové poukazy všem poldům v našem městysu. Policie nad ním nebo nade mnou neměla žádnou moc.

Dokonce i Lenořina tátu a jejího strýčka Harryho měl táta pod palcem. Ale na rozdíl od ní jsem neměl v úmyslu využívat konexí mojí famílie, abych získal to, co jsem chtěl.

Ale tohle o mně samozřejmě nevěděla.

Nevěděla o mně vůbec nic – až na jednu zásadní věc, o které jsem si přál, abychom na ni mohli jednou provždycky zapomenout.

„Pardon, že přerušuju ten tvůj egoistický proslov, ale můžeš mi konečně laskavě prozradit, proč jsi sem přišel, ať to máme za sebou dřív, než z toho chytnu zápal plic?“ dožadovala se tím svým nóbl, britským přízvukem a praštila dlaní do dlaždic kolem bazénu.

Temně jsem se uchechtl, pořád jsem zíral do slunce a ignoroval sílu jeho paprsků. Přál jsem si, aby ta obří ohnivá koule uměla vypálit mi z hlavy vzpomínky stejně, jako mi právě vypalovala sítnici.

„Myslel jsem, že se Angličani pyšní tím, že mají dobré mravy.“

„A já zase myslela, že Američani mají nevymáchanou hubu,“ zavtipkovala.

„To taky máme.“

„Pokud chceš střílet, tak střílej, a nezdržuj se vykecáváním.“

Hodný, zlý a ošklivý. Byl jsem tři v jednom.

Skoro jsem si dovolil se upřímně usmát. Skoro. Pak jsem si vzpomněl, kdo to je. Co o mně ví.

„Co se týče toho incidentu, kterého jsi byla svědkem…“

„Nebuď pořád tak posedlý něčím, co není důležité.“ Měla tu drzost přerušit mě uprostřed věty a její mokré rty se rychle pohybovaly.

„Nikdy jsem tvoje tajemství nikomu neřekla a taky neřeknu. Není to můj styl ani moje věc nebo moje tajemství, které bych mohla prozradit. Věř mi to nebo ne, ale rozhodnutí nepřestěhovat se do Kalifornie hned s tátou a Poppy s tebou nemá nic společného. Miluju Carlisleskou školu. Je to nejlepší umělecká škola v celé Evropě. Nebojím se tě. Pokud jde o mě, tak jsme se nikdy předtím nesetkali a já o tobě nic nevím, teda kromě těch drbů, které o tobě kolují na střední Všech svatých.“

Čekala, až se zeptám, jaké to jsou. Normálně bych nezareagoval. Ale ona mě bavila. Jak už jsem řekl, hotová cirkusová opička.

„A to jsou jaké?“ naklonil jsem se dopředu.

„Že jsi ubohý, sadistický zmetek, který rád využívá holky a baví ho šikanovat ostatní lidi.“

Pokud čekala, že popřu svoji nechvalnou pověst, tak bude těžce zklamaná. Naklonil jsem se dopředu, opřel si lokty o kolena a přimhouřil oči, když jsem se jí podíval přímo do tváře.

„Proč bych ti měl věřit?“

Opřela si dlaně o okraj bazénu a na jeden zátah se vytáhla nahoru, vylezla z vody, dokud nestála přímo přede mnou.

Neměla hořejšek od plavek.

Ani spodek.

Prostě nic.

Hodná holka přede mnou stála úplně nahá, mokrá a odvážná a možná v tu chvíli nebyla až tak děsně průměrná.

Řekněme, že kdybych byl někdy v pokušení, abych jí dovolil mi ho vykouřit a mnout mi koule, tak to bylo zrovna teď a tady.

Její prsa byla malá, ale hezky tvarovaná a plná, bradavky měla špičaté a růžové a doslova prosily o to, abych si je vzal do pusy. Měla ženskou postavu, i když odvedla zatraceně dobrou práci, aby všechny ty křivky a hedvábně hladkou kůži skryla pod černými hadry a koženýma kalhotama, a na kundičce poprašek světlých chloupků. Ne moc, ale dost na to, aby mi to potvrdilo, že je opravdová, přírodní blondýnka – ne vyperoxidovaná, vybotoxovaná nána, která jen čeká, až bude moct nějakýmu pitomcovi poskytnout zážitek jako z porna, protože bude celá hladce oholená.

Na vnitřní straně stehna jsem zahlédl jakési tetování, ale nemohl jsem se na něj pořádně podívat, protože kdybych na ni zíral, tak bych ji tím nechal vyhrát.

Přesunul jsem proto pohled zpátky k jejímu obličeji a usoudil, že možná není tak nemastná neslaná, jak jsem si myslel. Všechno na ní bylo malé – nos, rty, pihy, uši – ale její oči byly obrovské a modré. Množství inkoustově černých, dlouhých vlasů se světlými kořínky nijak nezakrývalo to, kým ve skutečnosti byla.

Nevinná, trapná a trochu šílená.

Napřímil jsem se v celé své výšce, podíval se na ni a dobře jsem věděl, že se mi nepostaví v kalhotách, pokud o to nebudu stát. To byla jedna z nejlepších věcí na mým podělaným péru. Dokázal jsem mít pod kontrolou svoje libido a trvat na splnění svých příkazů – a že jich bylo. Péra dospívajících kluků byla pěkní zrádci a dostávala moje kámoše do spousty průserů, které neměly nic společnýho s jejich zadky. Moje péro ne. To bylo poslušný. A zrovna teď jsem jí nehodlal poskytnout pocit zadostiučinění, aby věděla, že bych chtěl vojet tu její prořízlou pusu.

Stáli jsme těsně u sebe. Byl jsem o hlavu a půl vyšší, ale jak měla zvednutou bradu, neochvějně se mi dívala do očí a celé její tělo vyzařovalo vzdor, tak najednou proti mně nevypadala tak malá.

Nebyla to už stejná roztřesená holka, která předstírala spánek a prosila mě tehdy v noci beze slova celou svou bytostí, abych jí nepodřízl krk.

Byla jí podobná, ale přece jiná.

Pořád byla nevinná, ale už ne poddajná.

„Měl bys mi věřit,“ poznamenala, „protože abych tě zničila, tak bych k tobě nejdřív musela něco cítit. Chápeš, že abys chtěl někomu zničit život, tak ho musíš nenávidět. Nebo na něj žárlit. Něco k tomu druhému cítit. Ale ty ve mně nic nevzbuzuješ, Vaughne Spencere. Dokonce ani zhnusení. Ani lítost. I když bych tě nejspíš měla vážně litovat. Ale jsi jako žvejkačka, která se mi přilepila na podrážku bot. Jsi jen prchavou vzpomínkou, na kterou si nikdo už nevzpomene – nevýrazný, nepotřebný a naprosto zapomenutelný. Ano, tehdy jsem věřila, že jsi kluk, který by mě mohl zničit, takže kvůli tobě – ano, přesně tak – jsem se stala tím, kým jsem dnes. Neporazitelnou. Už mě nemůžeš ničím vyděsit, Spencere. Jsem nedotknutelná. Jen si to zkus.“

Udělal jsem krok zpátky a pořád se jí díval do očí. Moc dobře jsem věděl, že bych ji uškrtil, kdybych zůstal stát tak blízko. Ne proto, že bych jí ty kecy o tom, že ji nezajímám, nevěřil, ale naopak proto, že jsem jí to věřil.

Lenoru Astalisovou jsem vážně nezajímal.

Věděla, že chodíme na stejnou školu, ale ani se na mě nepodívala.

Nemluvila o mně.

Nemyslela na mě.

Nepronásledovala mě.

A to byla… novinka.

Lidi se o mě zajímali – ať už mi chtěli rozbít hubu, stát se mojí přítelkyní, kámošem, parťákem na laborky, spolupracovníkem, být mi rovni nebo se stát mojí hračkou. Čímkoliv pro mě chtěli být, tak o to vždycky usilovali. Fascinoval jsem je. A já jsem se zatím stával legendou. Nejedl jsem, nespal ani nemluvil na veřejnosti. Jediná lidská věc, kterou jsem dělal na veřejnosti, byla, že jsem holkám dovolil, aby mi vyhulily péro. I toho jsem dokázal využít, aby to hrálo v můj prospěch.

Ušklíbl jsem se, chytil ji za bradu a přitáhl si ji blíž. Myslela si, že jí vyhrožuju, ale ve skutečnosti jsem se ještě jednou chtěl podívat na její tělo, než bude konečně moje.

„Víš, Hodná holko, v následujících letech se budeme často vídat.“

„Letech?“ nevěřícně se zasmála a ani se neobtěžovala tím, aby si zkřížila ruce na prsou a pokusila se zakrýt svou nahotu. Což nehrálo zrovna v můj prospěch.

Měl jsem plnou kontrolu nad svým pérem, to sice byla pravda, ale ten malej parchant si nezasloužil, aby ho někdo provokoval.

„No, možná bys nám ještě neměl vyrábět náramky přátelství, Spencere. Nemám v úmyslu tady zůstávat. Příští rok už budu zase v Anglii.“

„To já taky,“ pronesl jsem klidně.

Takový byl od začátku plán. Odjet do Anglie, až odmaturuju, a udělat to, co jsem potřeboval udělat, než si otevřu ateliér někde v Evropě. Zařídit si nový začátek.

„Ty se chceš přestěhovat do Anglie?“ zamrkala a snažila se rozluštit, co tím myslím. Měl jsem chuť jí sáhnout mezi nohy, abych zjistil, co s ní ta novinka provedla.

„Na Carlisleskou přípravku,“ zavrčel jsem. „Nabízejí uměleckou stáž.“

„To dobře vím. Taky se o ni ucházím.“ Konečně začala panikařit.

Konečně. Krev mi začala klokotat v žilách, zatímco se z její tváře vytrácela veškerá barva. Vidět, jak na mě reaguje, bylo jako cítit první sluneční paprsky po nekonečně dlouhé zimě.

Stáž byla půlroční program, kdy jste pracovali po boku Edgara Astalise a Harryho Fairhursta na díle podle vašeho výběru. Astalis odtáhne svůj podělanej zadek z Kalifornie právě kvůli tomu. Miloval svou uměleckou školu, jako kdyby to bylo jeho dítě.

Měl bys radši věnovat tu pozornost svým vlastním dětem, než svojí podělaný přípravce.

Chtěla získat tu stáž v Carlisleské přípravné škole pro nadané studenty stejně jako já, ale z úplně jiných důvodů. Chtěla ji, protože se pro to narodila – studovala na Carlisleské umělecké škole od svých šesti a byla nositelkou odkazu svého slavného otce. Kromě toho umělec po ukončení půlroční stáže mohl svoje dílo vystavit v Tate Modern. A to byla přesně ta příležitost, která vás mohla vystřelit na dráhu úspěšného umělce. A já jsem ji chtěl, protože… jsem toužil po krvi.

K dispozici byla pouze dvě místa a šuškalo se, že jedno z nich už má jisté Rafferty Pope, génius a už brzy další absolvent Carlisleské přípravné školy pro nadané studenty, který zpaměti dokázal namalovat celou městskou krajinu.

Slyšel jsem, že Edgar létal na trase mezinárodní letiště Los Angeles – Heathrow šestkrát až osmkrát ročně, aby zkontroloval svoje stážisty, nemluvě o tom, že v Evropě strávil celé léto.

„Zapřahuju vůz před koně, chápu.“ Vytáhl jsem tabákový papírek ze zadní kapsy, nasypal do něj marjánku a ignoroval její nahotu, jako kdyby mě nudila. „Tvoje šance mě porazit jsou fakt nízký. Doufám už jen kvůli tobě, že ses přihlásila na stáž ještě jinam.“

„Nepřihlásila,“ pronesla bezvýrazným hlasem.

„No, tak to budeš mít na prd, až ti tatík oznámí, že nejsi dost dobrá,“ zacvrlikal jsem a poklepal jí na nos nezapáleným, čerstvě ubaleným jointem.

„To říkáš ty,“ založila si ruce na prsou.

„Ano, já, tedy týpek, který si tu stáž zaslouží. Vítěz si ale ze seznamu uchazečů může vybrat asistenta. Což znamená…“ Vzhlédl jsem od jointu a přejel si palcem po spodním rtu.

„Mohla bys bejt můj poskok na těch šest měsíců. Líbí se mi, jak to zní, Lenoro. Tvýmu krku by slušelo pořádný vodítko.“

„Nejsem ten, kdo tam bude vězněm, pokud se tam dostaneš,“ řekla tiše. „Carlisleská škola je moje království, pamatuješ?“

Vyhrožovala mi.

Už jsem se chystal vybuchnout smíchy, když pokračovala.

„Ach, a teď jsem Lenny,“ zasyčela. „Lenora patří minulosti.“

Byla to první trhlina v její fasádě, kdy zpoza gotické, oprsklé holky vykoukla ta holčička se zlatými vlásky.

„Nerad ti to kazím, ale Lenny je jméno tak pro gremlina,“ udělal jsem krok zpátky, hodil po ní župan a nakonec projevil kapku soucitu. „Tumáš, zakryj se. Rád bych se ještě dneska najedl. Můžeš mi znovu vrátit můj apetýt?“

Nepohnula se, aby si oblékla župan, nejspíš proto, aby mě naštvala. Zavrtěl jsem hlavou, když mi docvaklo, že jsem tu mnohem dýl, než jsem očekával.

Ani jedna z Astalisových dcer nebyla tak důležitá, aby si nárokovala můj čas. Dal jsem si brko do pusy a vykročil směrem ke dveřím na terasu, posbíral jsem její poházený oblečení a hodil ho přes rameno rovnou do bazénu. Znala moje tajemství. Měla na mě páku a navíc jsme usilovali o stejnou stáž u jejího otce. Vypadalo to, že se budu muset vybodnout na svůj slib Knightovi, že s ní nevyjebu.

Lenořina matka zemřela, což bylo hrozný.

Ale to, co se stalo mně, bylo taky hrozný.

Jediným rozdílem bylo to, že moje tragédie byla neviditelná a trapná – a ta její veřejná a všemi uznávaná.

„Tohle by mohlo bejt ošklivý, Astalisová.“

„Už je.“ Semkla rty a vypadala nervózně. „Ale pokud se dostatečně snažíš, tak dokážeš najít krásu i v ošklivosti.“

Beze slova jsem odkráčel.

Lenora byla oficiálně můj problém, a i když jsem nesnášel problémy, tak jen pomyšlení na to, že ji zničím, ve mně probouzelo euforické pocity.

Ona dělala z ošklivých věcí krásné.

Hodlal jsem jí dokázat, že moje duše nejde nijak opravit.

Kapitola třetí

Lenora

Moje sestra a já jsme měly velmi odlišnou zkušenost s americkou střední, což mezi nás postavilo neviditelnou zeď.

Poppy byla až po uši zamilovaná do svého přítele, fotbalové hvězdy Knighta Colea. Knight byl jako léto – zlatý, slibný a bezohledný, vždycky připravený něco spálit. Vládl celé škole, takže měla nepřímo místo po jeho boku jako královna.

Což ze mě asi dělalo dvorního šaška. Měla jsem právo trávit čas na dvoře království bohatých děcek, ale jen a pouze jako zdroj zábavy.

Poppy mi nikdy neudělala nic špatného, ale byla moc posedlá tím, aby zapadla, že nedokázala zastavit, a mnohdy ani poznat, když se mi posmívali.

Z větší části na tom beztak nezáleželo. Drsný komentář sem, poznámka o Drusille tam. Dokážu to zvládnout. Aspoň mě to zatvrdilo a část mě se cítila povzneseně, že jsem lepší než ty dospívající krávy.

Hlavními drbnami byly Arabella a Alice.

Alice měla krátké blonďaté vlasy, oříškové oči a obří silikony, o kterých Arabella ráda prohlašovala, „že jsou tak devadesátkový“. Arabella byla opálená, s azurově modrýma očima a dlouhými uhlově černými vlasy, které jí dosahovaly až po zadek.

Obě mě k smrti nesnášely.

Když se nad tím tak zamyslím, tak mě všichni nesnášeli.

Moje první pololetí na střední Všech svatých byla přesně taková katastrofa, jakou jsem očekávala. Strávila jsem většinu svého dětství a dospívání tím, že jsem se honila s duchy a pronásledovala démony v Carlisleské škole.

Měla jsem tam svého nejlepšího kamaráda Raffertyho Popea a další děti, se kterými jsem si mohla hrát.

V Anglii jsem se vždycky cítila vítána a ctěná.

Ale tady v Kalifornii ne.

Ten černý ohoz jsem zvolila jako kamufláž, abych Vaughna odehnala a ukázala mu, že mi nevadí, když o mně lidi říkají, že jsem podivínka a outsider. Všichni až na Poppy mi nevěnovali ani pohled, pokud se mě nerozhodli šikanovat.

Holky mě nesnášely kvůli tomu, jak jsem se oblékala, že jsem měla vždycky v ruce nějakou bichli a že jsem se nebála ozvat, když se mi Vaughn, Hunter a Knight posmívali. Knight a Hunter to brali jako žertíky, Vaughn mě ale otevřeně ponižoval.

Říkali o mně, že jsem podivínka a mrcha, protože jsem si stála za svým.

I když prvních pár týdnů přineslo zájem z kruhů alternativních a gotických studentů, tak zmizel jako pára nad hrncem, když jim došlo, že mě Vaughn Spencer shledává odpudivou.

Což bylo doslova to slovo, kterým mě označil.

Odpudivá.

Stalo se to v jídelně pár týdnů po tom, co začal můj katastrofický čtvrťák na americké střední. Obvykle jsem se posadila sama ke stolu s knížkou, ale tentokrát Poppy trvala na tom, abych si přisedla k nim.

Občas to dělala – dostávala pocity viny a nutila mě vyrazit si s jejími kámoši. A já, protože jsem trpěla stejným pocitem provinilosti jako ona, jsem s ní šla.

Seděla jsem s jejími kamarády Hunterem, Arabellou a Stacee – kteří se mě ze všech sil pokoušeli ignorovat –, když si to dovnitř nakráčel Vaughn a posadil se přímo mezi Poppy a Knighta, hned naproti mně.

Plastové příbory s tichým žuchnutím dopadly na podnosy a lidi si začali šeptat. Vaughn se nikdy neobjevoval v jídelně. Slyšela jsem o něm všechny ty drby. My smrtelníci jsme pro něj nebyli dost dobří, aby se s náma zahazoval, pokud jste teda nepočítali to, že občas, v nějakém záchvatu velkorysosti, dovolí nějaké holce, aby mu ho na večírku vykouřila.

Předstírala jsem, že jsem si ho nevšimla, a listovala jsem výtiskem Nočního cirkusu a přitom jsem ukusovala ze svého dílku pizzy. Byla jsem jediný student, co si koupil mastnou pizzu. V Todos Santos se lidi chovali k sacharidům jako k válečným zločincům a cukr považovali přímo za jed. Vždycky jsem byla hubená a měla jsem postavu bez křivek, takže mi bylo jedno, jestli si ji udržím nebo ne. Vypadat dobře vyžadovalo spoustu práce a mně se prostě nechtělo investovat energii do toho, abych byla další hezkou tvářičkou.

Nechápala jsem tu všeobecnou posedlost krásou. Všichni přece stárneme. Všichni máme vrásky. Život je krátký. Tak si klidně dej pizzu. Vypij to víno. A nakopej zadek těm tyranským dementům, co tě mučí.

Jo, tohle by sis měla připomínat hlavně sama sobě, Lenny.

„Vaughne! Proč nejíš?“ zavrkala moje sestra a lísala se k samotnému Satanášovi.

Nesvěřila jsem se jí, že byl u nás doma.

Byla mým pravým opakem. Jestli ze mě mámina smrt udělala věčně naštvanou a smutnou puberťačku, tak Poppy si dala záležet na tom, aby se z ní stala ta nejhezčí a nejlepší Mary Sue, která kdy žila – jako kdyby to, že bude dokonalá a milá, mělo lidem zabránit v tom, aby ji opustili. Zabránit jim v tom, aby umírali.

Ano, kdysi dávno jsem fakt byla hodná holčička. A přesně tak jsem získala svého úhlavního nepřítele. Měla jsem ho kousnout a kopnout, když jsem měla příležitost, a nedovolit, aby udával tón našemu pokroucenému vztahu.

„Tady, vezmi si můj Caesar salát. Já jsem ještě plná, jak jsem si ráno dala zelené smoothie.“ Poppy k němu přesunula svůj tác.

I když jsem listovala v knížce a snažila se soustředit na děj, tak jsem věděla, že se na mě dívá. Nechápala jsem ho. Přišel ke mně domů – doslova se tam vloupal – a vyhrožoval mi, abych nikomu neříkala jeho tajemství. Což jsem tak jako tak nehodlala udělat, mohl si ušetřit námahu. I když jsem skvěle předstírala sebejistotu, ve skutečnosti jsem se cítila ponížená, že mě viděl nahou. Nehodlala jsem promluvit s živou duší na střední Všech svatých. Ne o jeho tajemství, ne o naší minulosti ani o ničem jiném.

Vyzval mě na souboj, o který jsem nestála, ale netušila jsem, jak se mu vyhnout.

Vaughn Poppy neodpověděl. A Knight, který se mě zrovna rozhodl nešikanovat, protože se snažil dostat do kalhotek mé sestry, se zamračil a šťouchl ho loktem do žeber.

„Poděkuj, vole. Poppy ti udělala laskavost.“

„Nemám hlad,“ řekl s tím svým pečlivě nacvičeným ledovým nezájmem.

Žaludek se mi sevřel. Cítila jsem jeho ledové, bledě modré oči, jak mě probodávají, a potlačila jsem zachvění, které mi jako mráz přejelo po kůži.

„Jak to?“ protáhla svůdně Arabella, aniž by si všimla nálady u stolu.

„Některé věci považuji za tak neatraktivní, až jsou vyloženě odpudivé.“

Koutkem oka jsem zahlédla jeho pohled, jak mi utkvěl na rtech. Udělal si díry na kolenou svých černých úzkých džínů. Jeho koleno bylo lehce opálené a porostlé zlatými chloupky – byl jiný než ten zoufale bledý kluk tehdy. Byl štíhlý a svalnatý a až nechutně dokonalý.

To byl celý ten problém s Vaughnem Spencerem. Byl dokonalý.

Ten chladný šok z jeho krásy vám doslova vyrazil dech. S rubínově červenými, plnými rty, divokýma světle modrýma očima orámovanýma hustým, mužným obočím a ostrými lícními kostmi byl dokonalý.

Byl krásný, a já ne.

Byl populární, a já vyvrhel.

On byl vším a já…

Horko mi stoupalo po krku, ale já jsem pořád upírala pohled na stránku, kterou jsem četla, než si k nám přisedl. Vzpomněla jsem si na něco, co jsem nedávno četla: že, co tě nezabije, to tě posílí. Prý to říkal Ernest Hemingway a já jsem doufala, že je to pravda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozzlobený bůh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.