Monika Martinčičová

„VSTAŇ A CHOĎ!“

Preži vojnu! Popíš im raj!

Ukážka z elektronickej knihy

Monika Martinčičová

„Vstaň a choď!“ Preži vojnu! Popíš im raj!

Copyright © 2022 Monika Martinčičová

Jazyková úprava: Emília Gašparíková

Foto: Monika Martinčičová, Jozef Martinčič, Mária Martinčičová, Artúr Sertl, neznámi autori

Grafická úprava obálky: Monika Zbínová

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť v akejkoľvek forme publikovaná bez písomného súhlasu autora.

Biblické citáty sú použité z tohto zdroja: Biblia – Slovenský ekumenický preklad. Banská Bystrica : Slovenská biblická spoločnosť, 2017.

ISBN (EPUB): 978-80-570-3979-2

ISBN (MOBI): 978-80-570-3980-8

ISBN (PDF): 978-80-570-3978-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Venovanie

Venované dedovi a babke, ktorí to vôbec nemali ľahké. Akoby im niekto nakladal viac a viac a už to ani nebolo možné uniesť. Ďakujem, že žili tak, ako žili a verili v lásku a nebo. Nechápem, ako zvládli prejsť toľkými úskaliami života, ale sú mi veľkým vzorom a nádejou. Byť usmiaty napriek bolestiam, byť dobrým človekom napriek hrôzam okolností, ktorým čelili, je neprekonateľné! Dokonca byť milým a silným človekom napriek ľuďom, ktorí im podrážali nohy, je neskutočné! V bolestiach vstali každé ráno, lebo každý deň je nový a môžeme ho prežiť lepšie. Prečo jednoducho neostali ležať? Snáď ich povzbudil sám Boh, aby vstali a bojovali ďalej o každý deň a aj o holý život.

Ďakujem aj mojej mamke, ktorá ma od mojich desiatich rokov podporovala v písaní, prepisovala moje príbehy, keď som sa ešte učila poriadne písať a učila ma gramatike. Aj keď nie som profesionál, tak práve ona moju tvorbu číta a verí, že aj to málo môže zmeniť svet k lepšiemu! Vďaka ti.

Tiež špeciálne ďakujem môjmu manželovi, bez ktorého by kniha určite nevznikla, lebo mi dal viac než len inšpiráciu. Je ťažké tvoriť niečo, čo sa stalo, lebo to nejde prikrášľovať, pridávať šialený strhujúci dej a rôzne zamotané akcie a dokonalých hrdinov. Ale môj manžel je pre mňa hrdinom a veľkou inšpiráciou! Pre mňa určite áno. Ďakujem za povzbudenie, že písať mám, aj keby to nebolo dokonalé!

Isto najviac ďakujem samotnému Bohu, že ma povzbudil do písania, inak by som naďalej písala len básne k narodeninám a Vianociam svojim blízkym. Neviem, prečo to chcel práve odo mňa, vyštudovala som matematiku, nie slovenčinu. Každý deň počas písania som váhala, avšak ma to napĺňalo. Touto knihou sa mi splnil sen.

Som neuveriteľne veľmi vďačná aj mojej zábavnej, inteligentnej a tvorivej kamarátke Janke. Čítala a vždy číta všetko, čo napíšem. A to si teda píšeme bláznivé diela už mnohé roky. Ďakujem, že si si odo mňa texty uchovávala a rada prečítala aj viac krát. Nesmierne ma to povzbudzuje, že aspoň niekto na mňa myslí, aj keď nechce.

V neposlednom rade ďakujem aj ostatným blízkym kamarátom a rodine, akými boli tatko, Viliam, Martina, Zuzka a moja teta. Pomohla mi aj moja práca, v ktorej som sa pri učení detí o druhej svetovej vojne viac priblížila k týmto smutným udalostiam a preštudovala viac kníh k danej téme.

„Vstaň a choď!“

Kniha je inšpirovaná skutočnými udalosťami. Príbehy hlavných postáv sú však mierne pozmenené kvôli dramatickosti deja, sú tiež beletristicky spracované. Zmenené sú aj niektoré mená hlavných postáv a vedľajších postáv. Zveličené a prikrášlené sú životné okolnosti a rozhovory vedľajších postáv, niektoré z nich sú vymyslené, no pridŕžajú sa faktov z histórie.

Keď chcete napísať niečo, čo sa skutočne stalo, malo by to byť o vás! Ak opíšete príbeh svojej blízkej rodiny, vtedy poznáte celý príbeh. Viete detaily, dôvody, presný opis ľudí a naozaj celý príbeh.

Môže človek vidieť raj alebo nebo a vrátiť sa? Áno, môže!

Stalo sa to už viacerým ľuďom? Áno, stalo!

Ako to vyzerá v nebi? Ukážem Vám to o pár strán. Život človeka sa však začína peklom tu na zemi. Títo vojaci sa to odvážili nazvať peklom. Ako inak opíšete druhú svetovú vojnu priamo na bojisku jedným slovom?

Peklo

Vojna, východný front, rok 1941

Nerád som opúšťal rodné Slovensko, aj keď rád strieľam. Vojny som sa nebál, ale určite ma netešilo strieľať do ľudí. Ako Rýchla skupina sme vstúpili na sovietske územie na konci júna 1941. Kamarát Rudolf sa vtedy nesmierne tešil, že sme konečne na fronte. Nevšimol si asi ten prechod zničenou Ukrajinou. Akoby sa tam snáď nebojovalo. Na sovietskom území stála pred nami rovnocenná armáda. Len ich bolo o čosi viac a dokonca viac vyzbrojených. Ako sa mohol Rudo tešiť? Vtipkoval, pohadzoval si s granátom, potom žongloval aj s viacerými kusmi. Vzal si tri a robil s nimi rôzne variácie, pokúšal sa o to isté aj so štyrmi. Miroslav sa na tom chvíľu smial. Po chvíli však výraz Mirovej tváre prezrádzal, že zašiel priďaleko, zagánil na neho so slovami: „Nenájdeš si nejaké jablká? Čo keď sa ti granát odistí? Rudo, si horší ako dieťa so zapaľovačom!“

„To sa nemôže stať! Som dieťa šťasteny!“

„Alebo si nagúľaj niečo z blata a hrachovej kaše zo včera.“

Vlado sa pridal s veľkým úsmevom k rozhovoru: „Tá kaša dobre lepila. Vravel som vám, že si ju máme odložiť na zalepenie dier v tanku. Nepršalo by nám!“

Miro nazlostene zasipel: „Aj mne lepí, už sa s tými granátmi nehraj!“

„Pch! Nebuď baba, nevybuchnú mi! Ja ani tu na bojisku neumriem, aj keby som ostal sám,“ Rudo spokojne odvetil a hral sa ďalej, než mu dva granáty Miro zabavil. Meral dva metre, nik sa s ním nešiel naťahovať.

Zapojil som sa aj ja do rozhovoru: „To si nás ale potešil Rudo! Plánuješ ostať sám? A tuto Ďura tiež moc neoplakávaš, veď umrel včera!“ Miro kýval smutne hlavou, dával si granáty do vrecka. Ďura poznal lepšie než my. Tento vysoký silný vojak Miroslav zanechal doma tri deti. Myslel som si, že tu budeme len mladí bezdetní, ale nebolo to tak. „Miro, ty si sa nevedel vyhnúť boju?“ pýtal som sa ho.

„To vieš Rastislav, som len chudobný horal, ktorý vie len strieľať. Som pastier, žiadne remeslo neovládam. Navyše žena a veľkí chalani ma už hnevali, len vystrájali.“

„Mal si si to Miro lepšie premyslieť, ísť proti Sovietom, to už je vážne!“

„Tak to nebolo! Išiel som len proti Poliakom, obsadili totiž Oravu, Kysuce, aj susednú dedinu tam u nás. To som bral osobne! Tých desať kilometrov od nás žili moji kamaráti, rodina, len čistí Slováci. Prisahám, že nik iný! Nahneval som sa, lebo nemali žiadne právo to obsadiť! Bol som výnimočne nadaný poľovník, aj keď nie oficiálne a zapísal som sa do armády.“ Miro sa chvíľu škeril, všetci sme pochopili, že okrem pastierstva sa venoval pytliačeniu. Miroslav potom pokračoval: „Veď nám išli pomôcť Nemci proti Poliakom. Vyzeralo to na týždňovú vojnu. A dúfal som, že budú nejaké peniaze za vojenskú službu. Môj dobrý plán spočíval v tom, že dákeho Poliaka okradnem, keď nám obsadili čisto slovenské dediny.“

„Jasné. Skrátka si nečakal, že napadneme Rusov,“ pritakal som.

„Pri boji proti Poliakom som tak znamenito bránil svoju vlasť, že ma poslali ešte aj sem. Vravel som im, že mám deti. Potom mi zasa narozprávali, že budú dáke odmeny. Nechcem bojovať proti Slovanom, sú to naši bratia!“

„No nevinné ovečky tiež nie sú!“

„A preto tým Rusom dáme na frak, veď chceli obsadiť našu východnú Európu!“ zahlásil usmiaty Rudo a vypäl hruď. Bolo skoré ráno, zbalili sme sa a išli do boja podľa nemeckých rozkazov. Miro sa balil najdlhšie a celú dobu pritom hundral. Nemali sme žiadne ťažké delostrelectvo, preto som sa netešil. U mňa to bol zdravý rešpekt, nie strach. Rusi sú silní, je jedno, že ich teraz voláme červenoarmejci, alebo Sovieti. Pri dedine Zauź sme začali paľbu. Mali sme dobytý už šiesty bunker, keď sa červenoarmejcom podarilo zasiahnuť náš slovenský tank LT 38. Ja som bol tiež v tanku, našťastie v inom. Človek sa cíti istejšie, keď je ochránený kusom kovu z každej strany. Lenže pocit bezpečia sa nezakladal na skutočnosti, bola to len slabá ilúzia istoty. Aj v tanku sa dá umrieť a presne to sa stalo Mirovi. Bol v tom tanku LT 38, ktorý jediný zničili. Miro mal deti, musel umrieť z nás všetkých práve on? Vtedy som si už nebol istý svojím životom. Naplno som si uvedomil svoju zraniteľnosť, prenikla ma skľúčenosť. Rudo bol po smrti kamaráta tiež depresívny. Sedel a nerozprával. Ďalší deň už chodil a nerozprával. Na tretí deň z ničoho nič zasa ožil. Takže ho to veľmi vzalo. Mali sme aj ďalších mŕtvych a ranených. Hovorilo sa, že išlo o úspech, lebo sme dobili desať bunkrov a zajali stovky sovietskych vojakov. Nevolal by som to úspech. Aj taký frfľoš v našej parte je potrebný, bolo mi z toho ťažko pri srdci. Za pár dní sa k nám pridala armádna skupina a bolo nás viac. Vtedy sme podliehali plukovníkovi Pilfouskovi. Pri Lipovci nás zasa poslal do boja. „A ty Rasťo, prečo bojuješ? Nedalo sa tomu vyhnúť?“ debatu začal zvedavý Vlado. „Akurát som bol vo vojenskej službe, keď začala vojna. Sprvu som chcel ísť na bojisko, lebo som zásadne proti komunizmu!“

„A to prečo?“

„Viac ako polovica ľudí u nás žije z vlastnej pôdy a tú by im vzali. Myslím si, že bez pozemkov nastane hlad. Na Ukrajine to aspoň takto vyzerá. Nevšimol si si Vlado?“

„Niečo na tom bude Rastislav. Ale ak to dajú ako spoločné vlastníctvo, časom snáď každý bude mať dosť jedla!“ Rudo si prisadol a nadšene rozprával: „Čo som počul, ten komunizmus znie vábivo. Bývanie a jedlo takmer zadarmo, podpora rodín. Je mi jasné, že sa to nedá úplne dosiahnuť. Aj keď my šťastlivci by sme byty isto dostali.“ Vlado sa zamyslel a pokračoval: „Tí jednoduchí zúbožení Rusi tiež nechcú nejaký komunizmus. Zabíjať vojakov, ktorí ani nevedia nič o politike? Kto určí, čo je správne? Možno je dokonca lepšie obrábať pôdu v jednom kuse, než malé políčka, čo ja viem. Skoro polovica ľudí je bezzemkov, takým by to pomohlo. Na tých chudákov nemyslíš Rastislav?“

„Už mi to tiež dochádza, bojovať proti režimu sa nevyplatí, zo začiatku mi to dávalo zmysel bojovať proti komunizmu. Ktovie čo na nás vymyslia, ak vyhráme, možno dáke horšie zriadenie. Už by som radšej šiel domov a nebojoval proti červenoarmejcom!“ Obaja vojaci sa o kúsok vzdialili a ja som mal čas premýšľať. O pár minút sme mali vyraziť. Zomriem dnes tak ako kamarát? A možno pre nič za nič? Zaškvŕkalo mi v bruchu, už som celých 24 hodín nič nejedol.

„Čo si myslíš, Rudolf, dnešný stret vojsk dopadne dobre?“ položil som zbytočnú otázku najväčšiemu optimistovi sveta. Lenže som to potreboval počuť.

„Jasné, sme zohraní, inteligentní, máme úžasného múdreho Pilfouska, je to tutovka!“ Niečo vyťahoval z nohavíc, mal to hlboko, skrýval to snáď v zadku. „Ty sa mi smiať nebudeš. Pozri, mám tu amulet, nemôže sa nám nič stať!“ ukázal mi pritom akúsi drevenú mačičku, ktorú mal od netere.

„Lenže oni majú o tisíce mužov viac. Náš skúsený plukovník povedal, že je to ako strkanie do osieho hniezda,“ pridal sa nasrdený Vlado a rozprúdil vopred prehratú debatu s Rudom. Ja som len počúval.

„Osi vydymíš a je to! Vlado si sralbodka! Čo sa bojíš ôs?“

„Nie, iba včiel! Jednoducho je to nemožné vyhrať, je ich tam oveľa viac! Ide o vycvičenú armádu. Stále musíme dokazovať nejakému Führerovi svoju oddanosť?“

„To dokazujeme sebe, že sme bojovní, odvážni a zohratí!“ Rudo sa pritom šťastne usmieval.

„Mňa v dedine každý pozná, že sa ani medveďa nezľaknem. No takúto presilu nikto nemusí!“

„To dáme, sme rýchli ako moja behačka po žinčici. Rátaš naše výhry? Ide nám to.“

„Predsa radšej počúvam Slovákov. Ja som si Hitlera nezvolil!“

„Stav na víťazstvo chlape! Trebárs o fľašu vína!“ Rudo vedel zohnať naozaj všetko. Znelo to lákavo.

„Nestavím sa. To nie je ako hra kariet. Tam na bojisku sa umiera!“ Prvý krát som sa naozaj obával ďalšieho boja, pred tým sme boli ja a Vlado vždy pokojní. Teraz už nie. Tušíme snáď niečo, dokážeme vycítiť smrť práve ako Miro? Alebo naša nervozita pramení z tej nútenej hladovky?

O pár hodín sme už boli zoči voči nepriateľovi. Počas boja sme naozaj pocítili presilu. Delá strieľali, všade prachu a rachotu, ale mieril som s guľometom vždy dobre. Určite som mal dosť úspešných zásahov, chcel som predsa prežiť. Pri lese však nebolo dobre vidieť. Orientovali sme sa na rozľahlú lúku a posúvali sa vpred aj s ostatnými tankami a pechotou.

Obrázok a báseň z pamätníka nakreslil a napísal v roku 1941 slobodník Rastislav

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Venovanie

„Vstaň a choď!“

Peklo

Vojna, východný front, rok 1941