Constanze Neumannová

Veletoč osudu

Constanze Neumann

WELLENFLUG

Copyright © 2021 by Ullstein Buchverlage GmbH. Published in 2021 by Ullstein Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Büro Jorge Schmidt, München

Jacket photo von Wandaa Wulz (1903-1984)

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-249-4803-4

Pro Antonii

Později

„Život jde dál,“ prohodil dědeček a zamnul si ruce, na něž byl odjakživa pyšný. Podobné měli všichni muži v jeho rodině. Ruce s dlouhými, úzkými prsty a elegantně klenutými nehty.

Bylo mi dvanáct a sledovala jsem ho, jak sedí v křesle a dívá se z okna. „Matematika mi vždycky šla, čísla jsou důležitá,“ pokračoval. „26. března 1943 odvedli mého otce, tvého pradědečka. A skoro na den přesně o třicet let později ses narodila. Život jde dál.“

V myšlenkách se toulal kdesi daleko, kam jsem ho nedokázala následovat. Styděla jsem se zeptat, co se skrývá za čísly. Dal se do řeči náhodou, když si všiml knihy, kterou jsem právě četla: Jak Hitler ukradl růžového králíčka od Judith Kerrové. Vypráví příběh děvčátka, kterým bývala Judith. Její rodina uprchla před nacismem nejdřív do Švýcarska a pak přes Francii do Anglie.

„Judith,“ ozval se náhle a listoval knihou, „je dcerou mojí sestřenice Julie.“ Překvapeně jsem vzhlédla. Dědeček přece neměl sourozence, strýčky, tety, bratrance ani sestřenice. Další muže s krásnýma rukama jsem nikdy nepoznala.

Vstal a vyšel z pokoje. Kulhal jako vždy. Tahal nohy takovým zvláštním, důvěrně známým způsobem. Má problémy s rovnováhou, říkaly občas matka s babičkou. Od té doby, co ho cestou z lágru zmlátili. Opakovaly to pokaždé stejně a ta slova se stala součástí mého života podobně jako dědečkova čísla.

Později jsem během studií objevila spisy Alfreda Kerra, což byl otec Judith, o níž jsme tenkrát mluvili. Vzpomněla jsem si na Julii Weismannovou, druhou manželku Alfreda Kerra a sestřenici mého dědečka. V té době jsem již věděla, že děda pocházel z rozvětvené rodiny. Všichni však opustili Německo: strýcové a tety, bratranci i sestřenice. Nikdy se nevrátili a jejich životy pokračovaly dál kdesi jinde. Po rodině zbylo jen pár hrobů na německých hřbitovech a digitalizované dokumenty na internetu: rodné a oddací listy nebo seznamy pasažérů plujících do Velké Británie, USA, Brazílie, Indie a Afriky. Stopy příbuzných se ztrácely a já o nich skoro nic nevěděla.

Platilo to i o Heinrichu Reichenheimovi, mém pradědečkovi, který Německo naopak neopustil.

Byly doby, kdy dědeček začal občas vyprávět o své rodině a dětství. Bývaly to kusé útržky vynořující se z minulosti. Vzpomínky na dětství strávené v Drážďanech, šťastné, ale i poznamenané temnými stíny. Vyprávěl o matce, kterou otcova rodina nikdy nepřijala, protože nepocházela z jejich světa. Zmínil se o jediné návštěvě u své babičky, otcovy matky. Nechtěla ho vidět. Pověděl mi také o sestřenici, která emigrovala do Brazílie a po válce ho tam zvala k sobě.

Když zemřel, objevila jsem pár zhmotnělých vzpomínek: Stříbrnou kávovou lžičku s vyrytými iniciálami jeho dědečka. Fotografii olejomalby z roku 1881. Byla na ní zachycena mladá žena v plesových šatech – babička, která ho nechtěla vidět. Snímek otce s oblíbeným jezevčíkem. Pocházel z doby, kdy se psem již nesměl vycházet na ulici. Kopie rodinné kroniky z roku 1936, sepsané proto, aby rodina nezmizela.

Všechny ty věci ležely přede mnou, ale nespojovaly se v ucelený příběh. Nevyprávěly o minulosti, kterou jsem hledala. Pročítala jsem rodinnou kroniku a dozvídala se o továrnách ve Slezsku a Anglii, o lipských a berlínských velkoobchodech s látkami, o bankéřích, politicích a sběratelích umění. Ale byla to jen fakta, nikoliv osudy. Samá čísla, stejně jako ta, na nichž můj dědeček celý život tak lpěl.

Nezdědila jsem jeho ruce ani nadání pro matematiku. Čísla mi nic neříkala. Potřebovala jsem příběhy, i tam, kde už žádné nezbyly.

Díl I.

Anna

1864–1905

1

„Byla jednou jedna chudá osiřelá dívka, která žila u uhlíře a jeho ženy v chatrči na kraji velkého lesa. Zacházeli s ní krutě a musela na ně celý den pracovat. Jednou uhlířka objevila v kuchyni pavučinu. Sundala si botu a chtěla zabít pavouka, který v ní seděl. Dívka ale byla rychlejší a odnesla ho ven.

Jednoho dne rozbila starý džbán a uhlířka ji vyhnala z domu. Plačící dívka bloudila lesem, prodírala se křovinami, klopýtala přes kameny a kořeny, až se dostala na malou mýtinu porostlou zeleným měkkým mechem.

Nastal večer a na les se snášela neproniknutelná tma. Dívka klesla k zemi a vyčerpáním usnula. Když se probudila, svítil na mýtinu bledý měsíc a v záři jeho paprsků se blýskalo stříbrné vlákno, na němž visel pavouk.

‚Chyť se a vyšplhej do nebe, děvčátko!‘ vybídl ji.

Osiřelá dívka se dotkla vlákna, jemného, ale pevného jako nejlepší hedvábí. Šplhala po něm tak dlouho, až se dostala na nebeské louky. Rozhlédla se a opět spatřila pavoučka. ‚Pomohla jsi mi a já ti taky pomůžu,‘ promluvil znovu lidským hlasem. ‚Máš dobré srdce a právě teď nastal čas, aby sis našla ženicha. Budeš mít na vybranou mezi dvěma bratry, Měsíčníkem a Slunečníkem. Ale pozor, zvol dobře!‘

Před dívku předstoupili dva mladí muži. Musela odvrátit oči, tak ji oslepoval žhnoucí Slunečníkův zrak. Měsíčník byl bledý a milý, do jeho líbezné tváře se mohla podívat bez obav.

I pravila dívka pavoučkovi: ‚Slunečníka si vybrat nemohu, jeho pohled je příliš horoucí. Zvolím Měsíčníka.‘

Sotva ta slova dořekla, přistoupil k ní Měsíčník a odnesl ji vysoko do nebes. Dodnes putuje osiřelá dívka se svým měsíčním manželem po obloze.“

„A co se stalo se Slunečníkem, tati?“

„Proč si ho nevybrala, když zářil jako zlato a byl tak nádherný?“

„A co hvězdy, tati, nejsou to dívčiny děti? Řekni, viděl jsi je na vlastní oči? Tak viděl?“

Anna se přitulila k otci a nedočkavě k němu vzhlížela, zatímco Margareta a Marie, její mladší sestry, na něj nepřestávaly dotírat dalšími dotazy.

Anna by si nevybrala žádného z bratrů, Slunečníka ani Měsíčníka. Vdala by se za otce. V lednu jí bylo osm a již dlouho měla zcela jasný názor: neexistoval krásnější ani chytřejší muž než její otec.

„Isidore, ztiš se prosím trochu. Henrietta si šla lehnout, potřebuje klid. A nenasazuj holkám brouky do hlavy. Co mají znamenat ty divné příběhy o pavoucích, slunci a měsíci? Manželství je darem Hospodinovým, a ne nějakého stříbrného pavouka! Tak to vždy bylo a říká to i rabi.“

Matka neměla ráda, když vyprávěl dcerám pohádku o osiřelé dívce, i když ji tolik milovaly. Nikdy jim neprozradil, kde příběh slyšel nebo od koho se ho naučil. Ani matka to nevěděla. Otci odporovala jen zřídka, ale když ho přistihla při pohádce, vždy jí naskočily rudé skvrny na krku a v obličeji, neklamná známka rozčilení. Sice nekřičela a dívala se do země, jako skoro vždy, ale pokaždé vyprávění pod nějakou záminkou přerušila. Otec neodporoval, i když nesnášel vzdor a snadno se rozčílil. Jen se usmál a zahleděl se někam do dálky. Možná vzpomínal na místa, kde všude byl. Jejich názvy připadaly Anně exotické a úžasné: Berlín, Londýn, Bradford, dokonce navštívil i Paříž.

Možná pohádku slyšel vyprávět právě v Paříži nebo Londýně. Nebo mu ji pověděl námořník vracející se z plavby kolem světa. Možná ji přivezl z ostrova plného cizokrajných květin a stromů? Ale asi ne. Vždyť les z pohádky se podobal hájům jeho slezské vlasti. Otec někdy vyprávění doplnil popisem jehličnatých stromů a dubů, kapradí, hub a lesního ovoce.

Na rozdíl od matky nesnášel venkovanství, jak tvrdil. O úzkých páchnoucích uličkách, zvědavých sousedech a špinavé maloměstské škole, do níž chodil jako kluk, mluvil jen opovržlivě.

Ale příroda a les s mírnými pahorky, to bylo něco jiného. S dědečkem, který přijížděl ze Slezska na návštěvu, si tesklivě povídal o jarní zelené přírodě a vzpomínal.

„Jestli ještě chceš zajet do kontoru, tak si pospěš. Šabat začne co nevidět!“

Zase záminka! Anna vzhlédla k otci. Vzal ji kolem ramen a přitiskl k sobě.

„Jistě, pojedu, drožka už čeká. A tebe vezmu s sebou, Anno.“

Matka chtěla něco namítnout, ale zarazila se. Už jim překazila vyprávění pohádky, nemohla dceři ještě zakázat výlet. Rozházela by si to nejen s manželem, ale i s Annou. Často si v duchu říkala, že dívka nemá v kontoru co pohledávat, ale nahlas se své námitky vyslovit neodvažovala. Anna jízdy drožkou milovala, stejně jako obrovský sklad se štůčky látek všech barev. Každá byla na dotyk jiná. Měla ráda i velké obchodní knihy, do nichž se zaznamenávalo všechno přijaté i expedované zboží. Věděla, odkud se látky dovážejí a kam se prodávají. V duchu si přeříkávala názvy měst z účetních registrů. Otec si na ni vždy udělal čas a vysvětloval vše, co ji zajímalo. Měl radost, když přesně určila druh látky a kdo jsou její největší odběratelé. Hugo a Georg, její starší bratři, se museli s otcem sklánět nad obchodními knihami a moc je to nebavilo, hlavně Georga. Nezajímaly je ani látky, ani listy zaplňované den za dnem nekonečnými sloupci čísel. Otec je přesto bral na obchodní jednání i do kontoru a Huga hodlal poslat do Berlína k firmě, u níž se vyučil i on sám. Matka jen s námahou dosáhla alespoň odkladu. Synové se zkrátka a dobře nepotatili a otce to nesmírně zlobilo.

„Co to jen mám za kluky! Tolik práce a námahy a teď to bude všechno k ničemu? Anno, jsi jediná, kdo mi rozumí. Budeš muset jednoho dne se svým manželem převzít naše obchody!“

Jednou se rodiče kvůli synům a jejich výchově hrozně pohádali, přestali spolu mluvit a otec večer nepřišel domů. Anna zaslechla, jak jedna ze služek zašeptala cosi o italském sklípku. Matka jí okamžitě dala facku. Slušní muži do italského sklípku nechodili a ani se nehodilo ta slova vyslovovat nahlas.

Stará kuchařka Sára, kterou vzali s sebou z matčiných rodných Gliwic, vzala matku do kuchyně a utěšovala ji. Když to otec neslyšel, oslovovala kuchařku Hanele a mluvila s ní jidiš. Anna té řeči skoro nerozuměla a otec ji odmítal.

„Dej s tím už pokoj!“ rozkřičel se jednou, když matka nesměle namítala, že je to přece jazyk jejich vlasti.

„Zapomeň na Gliwice, zapomeň na Slezsko! Tvrdě jsem pracoval, cestoval po celé Evropě a zakládal pobočky, abych se mohl s rodinou usadit, žít a obchodovat tady v Lipsku! Můžeme dosáhnout všeho, co si umaneme, jen když udržíme krok s dobou! Ta hatmatilka z východu do nových časů nepatří.“ Do hlasu se mu vloudilo pohrdání, které matku hluboce zraňovalo. Anna si toho dobře všimla.

„Gadles ligt ojfn mist,“ zašeptala matka, aby ji otec neslyšel. Anna si její slova zapamatovala a večer se na ně zeptala Henrietty.

„Co to znamená, Hennilein?“ zeptala se starší sestry, která jí přišla předčítat z knížky.

Henriettiny tmavé oči posazené do příliš úzkého a bledého obličeje se zablýskly. Usmála se.

„Gadles znamená pýcha a to celé je takové přísloví: Pýcha předchází pád. Kdepak jsi to pochytila, Annele?“

„V kuchyni, vlastně ani nevím,“ vyhrkla Anna a pokoušela se soustředit na román, který sestra pomalu a namáhavě předčítala.

Rychle popadla pelerínu a obula si nové kozačky z hladké měkké kůže. Spěchala, aby si to matka ještě nerozmyslela a jízdu do kontoru jí nezakázala.

„Ale nevraťte se moc pozdě…,“ pronesla jen tiše. O něco později už seděli v drožce kodrcající po dláždění.

„Co to bylo za vlákno, tati. Po němž dívka vyšplhala do nebe?“

„Nejjemnější česaná příze,“ odvětil otec ponořený v myšlenkách. „Musíme zkontrolovat, jestli dorazila zásilka z Anglie. Příští týden už začíná veletrh. Všichni se můžou utlouct po polovlněném červeném, modrém a žlutém žakáru, Anno. Nikde ho neumí utkat tak skvěle jako v Bradfordu.“

Prsty nervózně bubnoval na lavici a díval se z okna. Anna ho napodobila. Drožka projížděla nákupní třídou Brühl. Pozorovala sklady obchodníků s kožešinami a všeobecný čilý ruch. Zboží bylo nyní přiváženo každý den a muselo být vyloženo. Na parapetech prvních prodejen byly přehozeny kožichy na znamení brzkého zahájení veletrhu. Anna měla výstavní dny ráda. Líbil se jí shon v otcově kontoru, nadšeně sledovala přicházející cizince a nedočkavě očekávala hosty, které ubytovávali u sebe doma. Byli to otcovi obchodní přátelé, přinášeli dárky a vyprávěli historky. A taky milovala kejklíře a komedianty předvádějící své kousky před Grimskou bránou ve Velké Boseho zahradě, která se otevírala vždy u příležitosti veletrhu. Vzpomínala na stánky s koblihami a věnečky a nemohla se dočkat polykačů ohně a mečů.

Drožka zastavila před kontorem, otec prudce otevřel dvířka a vystoupil. Dával ovšem pozor, aby si neušpinil vyleštěné boty. Obrátil se k Anně a postavil ji na zem.

Na domě v Kateřinské ulici byl připevněn mosazný štít s nápisem Callmann & Eisner, anglické manufakturní zboží. Všimla si, že otec na zlomek vteřiny zavadil o vývěsku pohledem, jako pokaždé.

V kontoru se práce nezastavovala ani večer. Příručí a posluhové pobíhali sem a tam a pokřikovali tak hlasitě, že je kancelista stojící u pultu musel napomínat, protože se nemohl soustředit na svá lejstra.

„Dnes zboží nedorazilo,“ oznámil a Anna následovala otce do skladové haly, v níž se vršily štůčky nejrůznějších látek všech možných barev a druhů: panama, alpaka, orleáns. Otec se zastavil u šedé vlněné látky s úzkým světlým proužkem.

„Bavlněná osnova, vlněný útek z česané anglické příze. Je to mohér z Yorkshiru, pevný a lesklý. Dá se z něj ušít cokoliv, třeba zástěry, podšívky, převlečníky, svrchníky… Pojď sem, Anno, sáhni si. Takovou polovlněnou látku nikde jinde ve městě neseženeš. Utkali ji v Anglii, umí to lépe než ve Slezsku. Taková pevná, ale současně jemná látka se neobnosí, nepotrhá a vydrží ti celý život.“

Anna štůček opatrně pohladila.

„Mohér, crossbred, ševiot,“ zašeptala. Slova zněla nádherně cizokrajně. Otec se usmál, potěšený tím, že si dcera vzpomněla na názvy dalších česaných přízí. Kdykoliv měla příležitost, snažila se o zpracování textilu dozvědět co nejvíce. Když měla štěstí, vyprávěl jí o látkách otec. Dokud ho někdo nepřerušil něčím důležitějším.

„Tati, povídej mi o Bradfordu,“ žadonila.

„Teď ne, Anno, nemáme čas. Pozítří přijedou Reichenheimovi. Tajný komerční rada telegrafoval, že s sebou vezmou Juliuse. A taky Adolfa, to je ten nejmladší syn, není o moc starší než ty. Julius se nedávno vrátil z Bradfordu a určitě ti o něm může vyprávět lépe než já…“

Anna se na hosty těšila, i když se přísného Louise Reichenheima trochu bála. Otec ho vždy oslovoval „pane komerční rado“, ačkoliv se znali už dlouhá léta. Začínal kdysi u berlínské firmy Reichenheim a s Louisem a jeho bratry se potkával od samého začátku své kariéry.

Reichenheimovy pokládal za svůj vzor a jejich podnik vychvaloval do nebes. „Mají obrovské moderní továrny v Bradfordu i ve Slezsku,“ říkával. „Vyrábějí jen to nejlepší zboží.“ Obdivoval je, trochu žárlil a byl pyšný na to, že ho navštěvují. Jeho, svého bývalého příručího.

Pan komerční rada přijížděl sám nebo se svými bratry, ale pokaždé s sebou bral nejstaršího syna Juliuse. Byl hubený a „slabý“, jak říkávala matka. Pan Julius prý byl nemocný a často musel pobývat v sanatoriu. Anna zaslechla něco o plicích. Možná proto se ještě neoženil, i když mu už bylo skoro třicet.

„Anno, tak pojď už!“ křikl otec, zatímco dcera ještě zamyšleně hladila dlaní látku a představovala si Juliuse, jak vzpřímeně stojí na palubě lodi směřující do Anglie. Měl na sobě tmavý havelok jako při své poslední návštěvě Lipska. Tvářil se vážně a světlemodrýma očima pozorně sledoval moře.

2

Poslední týden před veletrhem uběhl jako vítr. Na další návštěvu kontoru už Anna neměla čas, protože musela pomáhat matce s přípravou domu na vzácnou návštěvu. Margaretě bylo teprve sedm, ale i ona se zapojovala do práce alespoň tím, že si hrála s malou Marií. A Henrietta by ve svých třinácti letech už sice byla zdatnou pomocnicí, ale musela často odpočívat.

Annu bodlo u srdce, když otec bral s sebou do firmy starší bratry. Raději než doma by totiž pomáhala v Kateřinské ulici s přípravami na veletrh. Včera přijeli první obchodníci a otec se s nimi setkal v Sanderově hostinci. Doprovodili ho Georg s Hugem. Večer se vrátili ve skvělé náladě, a dokonce i Georg se usmíval. Později Anně a Margaretě vyprávěl, že mu obchodník z Haliče ukázal modlitební šál, jaký ještě nikdy neviděl – nádherně zdobený a hrající zářivými barvami. Anna zklamaně odložila vyšívání, které ji jindy tolik bavilo. Jak ráda by se šla na obchodníky podívat osobně. Cítila se odstrčená.

Ale pak se za ní zastavil otec, zvedl rám a pochválil vyšité květy. „Přidala bys tam ještě pavoučka pro štěstí?“ zašeptal jí do ucha a chmurné myšlenky byly rázem pryč.

Poslední dny běžely jako splašené, a sotva bylo vše nachystáno, dorazili první hosté: Louis Reichenheim, mlčenlivý Julius a třináctiletý Adolf, čilý chlapec, který se svému přísnému otci vůbec nepodobal. Měl nepoddajné, sytě hnědé vlnité vlasy, zpod černého rovného obočí se z úzkého obličeje dívaly na svět tmavé oči. Nos mu zdobilo několik pih.

Anna sledovala otevřenými dveřmi hostinského pokoje, jak Julius vybaluje jeden z těžkých kufrů a ukládá své i bratrovy věci do skříně. Adolf mezitím lelkoval u okna a z malého praku střílel na ulici kamínky. Julius ho musel napomenout, aby toho nechal.

Pak starší bratr vylovil z hlubin obrovského cestovního kufru velkou panenku, kterou později při společné večeři předal Anně, Margaretě a Marii.

„Je z Francie,“ podotkl a vysvětloval, že mechanická hračka umí mluvit a chodit. Otec ji opatrně natáhl a panenka zazpívala písničku, zamrkala modrýma očima a chvíli chodila do kruhu. Anna ji chtěla vzít do náručí a pohladit hedvábně jemné vlásky, ale matka dárek zamkla do skříně. Prý aby se taková vzácnost nepolámala.

Pak již služebná nosila na stůl a Louis Reichenheim napomínal mladšího syna, aby tolik nehltal. Nakonec vzal Adolfovi z ruky nůž, kterým synek mířil do stropu jako šavlí, odložil ho vedle talíře a vstal. „Tak to už by stačilo. Pojď, musíme si spolu promluvit.“

Julius vzal protestujícího malého bratra za ruku a zamířil s ním za otcem do kuchyně. Annini bratři se zájmem sledovali divadlo, jež se jim u stolu nečekaně nabídlo.

„Alespoň pan Julius by si na rozdíl od svého otce mohl pamatovat, že chlapci v Adolfově věku mají pořád hlad,“ poznamenala matka později.

„Hugo a Georg do sebe přece jídlo tak neházejí,“ namítla Anna. „Pan a paní Reichenheimovi jsou ve věku, v němž by se už měli těšit z vnoučat,“ pokračovala matka. „Pan Julius by udělal lépe, kdyby se oženil, než aby se staral o mladšího bratra.“

* * *

Veletrh trval dlouho a byl nesmírně vzrušující, i když Anna se sestrami musela zůstat doma. O to víc se těšily, až se pánové vrátí a budou vyprávět o obchodních jednáních, novinkách a senzacích. Anna nedočkavě lapala útržky jejich rozhovorů. Veletrh nebyl jen příležitostí k uzavírání obchodů. S kupci a podnikateli se do Lipska dostávaly zprávy ze všech koutů světa. Anna se nemohla dočkat posledního dne. Měla totiž slíbený odpolední výlet do Velké Boseho zahrady.

Bála se však, aby nemusela zůstat doma s Henriettou. Sestře totiž nebylo dobře. Sice se za to styděla, ale toužebně si přála, aby ji rodiče nenutili sedět u Henriettina lůžka a předčítat nemocné knížku. Se srdcem až v krku čekala, zda ji matka požádá, aby raději zůstala doma.

Ale nakonec se o Henriettu postarala služebná, takže Anna se mohla posadit k Margaretě a Marii do drožky. Oblékla si své nejkrásnější šaty ze světlezeleného taftu a s krajkovým límcem. Do tmavých vlasů si uvázala rovněž světlezelenou mašli. Otec se s Reichenheimovými syny usadil do druhé bryčky. Pan komerční rada se výletu neúčastnil, musel ještě vyřídit nějaké obchody.

Byl slunečný zářijový den. V teplém a čirém vzduchu se již vznášela těžká podzimní vůně spadaného listí a hub. Nebe nabralo výrazně modrou barvu a stromy se oděly do žlutých a červených tónů.

Čím více se blížili k zahradě, tím pomaleji se prodírali kupředu zástupy lidí mířících za stejným cílem a museli kličkovat mezi bryčkami a „bílými slony“, jak se říkalo vozům zakrytým plachtami. Sloužily k přepravě veletržního zboží. Tlačenice byla stále hustší a Anna zvědavě naslouchala útržkům hovorů, někdy i v cizích jazycích, smíchu a pokřikům. Konečně drožky zastavily před kovanou mříží. Rychle vyskočila ven, provázená mladšími sestrami. „Zůstaňte stát!“ křičela za nimi matka. Způsobně čekaly u doširoka otevřené brány, dokud k nim nedošli rodiče s oběma Reichenheimovými syny.

„Kde prodávají koblihy?“ vyzvídal nedočkavě Adolf a v očích mu vesele blýskalo. „Všichni o nich básní. U nás v Berlíně nic takového nemáme!“

Anně bylo Adolfa líto. To je asi hrozné žít ve městě bez takových vyhlášených lahůdek. Mohla bych mu občas nějakou poslat, pomyslela si, zatímco se chlapec již hltavě cpal lepkavými koblihami. Sladké pečivo ochutnali i ostatní, až na otce. „Bojí se, že by si posypal cukrem kabát,“ smál se Georg. Otec ho zaslechl a usmál se také, ale takovým způsobem, z nějž Anna poznala, že syn sice přesně vystihl pravý důvod, ale otec o něm nehodlá diskutovat ani žertovat. Jestli něco opravdu nesnášel, tak potřísněné oblečení nebo špinavé boty. Všechno muselo být spořádaně čisté a podle nejnovější módy. Nejhorší byly oblýskané levné látky nedržící tvar.

Obdivovali polykače mečů a hadí ženu, která snad měla všechny končetiny z gumy. Anna na ni zírala s otevřenými ústy. Akrobatka obtočila nohy a ruce kolem těla tak, jako by v nich neměla vůbec žádné kosti. Když se probrala z úžasu a rozhlédla se, byli všichni už pryč. V davu zahlédla otcův klobouk a rozběhla se za ním, ale ocitla se v mlýnici, jež jí smýkala sem a tam, takže pokrývku hlavy brzy ztratila z očí.

Lidé se tlačili stále víc, náhle ucítila kouř. Do vůně pečených kaštanů a pražených mandlí se mísil těžký, dusivý dým. Anna se rozkašlala. To již nebyl příjemný odér stoupající ze stánků, ale něco tmavšího a hustšího. Zazněly první výkřiky: „Hoří! Hoří!“

Náhle byl kouř všude a Anna neviděla dál než na pár metrů. Netušila, kde má hledat východ, jestli za sebou nebo někde stranou? Ve vysokém kovaném plotu obklopujícím Velkou Boseho zahradu stála jediná brána. Otevírala se pouze v době veletrhu a po zbytek roku zůstávala zamčená. Anna se nestačila rozmyslet a už ji strhl dav, lidé se na ni tlačili ze všech stran. Ženy křičely a plakaly, psi štěkali a z dálky zaznívalo koňské ržání. Vypukla panika. Kouř škrábal v hrdle. Dívka si vedle sebe všimla akrobatky s gumovýma nohama. Strkala se a křičela stejně jako všichni ostatní. A pak se poblíž objevily plameny. Vzplála jedna z dřevěných pražíren kaštanů.

Anna nemohla z místa, kašlala a dávila se. Oči ji pálily a točila se jí hlava. Náhle ucítila, jak ji zdvihá čísi ruka.

Otec odstrčil lidi stranou, vzal Annu do náručí a prodíral se davem. Žár se stával nesnesitelným a už neviděla ani ruku těsně před očima, natolik dým zhoustl. Otec křičel, ale nerozuměla co. Přesto se jim podařilo protlačit se až k bráně. Točila se jí hlava, a když se otec konečně zastavil, aby se nadechli vzduchu, Anna omdlela.

Když přišla k sobě, ležela v drožce a matka jí vlhkým kapesníkem otírala čelo.

„Ajele poppenjele,“ zpívala tiše a prastará píseň Annu uklidňovala. Lačně lapala po vzduchu.

„Tys mi ale nahnala strachu!“ bědovala matka. „Kde jsi byla?“

Otec ji políbil na čelo. Ze zaprášeného a ušpiněného kabátu visel zpola odtržený lem. Tváře měl celé od sazí.

Julius s Adolfem nevypadali o moc líp. Mladší bratr přišel o rukáv a starší o límec. Ještě omámená Anna se držela za hlavu. Julius přistoupil k bryčce a teprve teď si všimla, co jí podává.

„Vaše mašle, slečno Anno!“ Z umouněného obličeje připomínajícího černou masku svítily oči. Blesklo jí hlavou, kde asi v tom návalu mašli našel.

„Děkuji,“ hlesla a špinavou zelenou stuhu si od něj vzala.

* * *

Radostná veletržní nálada byla tatam. Tajný komerční rada překvapeně hleděl na Adolfovo potrhané sako a očazené tváře.

Anna na otci viděla, že ho nejvíc rozčiluje odtržený lem elegantního kabátu a hned poté i narušení chodu dlouho připravovaného dne. Všichni se museli umýt a převléci. Služka neúnavně tahala po schodech mísy a džbány s vodou a roznášela je do pokojů. Anna si svlékla šaty a všimla si, že spodní prádlo je nahnědlé a štiplavě páchne. Dým byl však cítit nejen z oblečení, ale zažral se i do kůže a vlasů. Drhla se, dokud ji nerozbolely ruce, ale stejně neměla pocit, že je čistá.

Velká večeře začala se značným zpožděním. Anna ani matka se jí neúčastnily. Dcera jen kradmo nakukovala otevřenými dveřmi do jídelny a všimla si, že otec je značně nervózní. Tajný komerční rada s Juliusem seděli u bohatě prostřeného stolu nehnutě a tvářili se nesmírně vážně, dokonce i Adolf se zatím snažil chovat důstojně. Hanele i matka ji několikrát posílaly do kuchyně, ale Anna se nehnula z místa a zpoza dveří se snažila zaslechnout, o čem se pánové baví. Doléhaly k ní však jen útržky. Tajný komerční rada mluvil o továrně ve Wüstegiersdorfu a o líných bradfordských dělnících. Zmínil se také o tom, jak prodal velké množství tmavého plátna jistému oděskému obchodníkovi, o němž předtím nikdy neslyšel, a promluvil o cenách bavlny, které po americké krizi uplynulých let pomalu klesaly. Anna se naklonila, aby lépe slyšela.

Všimla si, že se Adolf nudí a zírá z okna. Hrál si se stříbrnou lžičkou a zkoušel ji co nejrychleji otáčet mezi palcem a ukazováčkem. Dospělí si ho nevšímali, byli ponoření do stále hlučnější diskuse. Zadíval se k pootevřeným dveřím. Anna rychle uskočila, ale stačil si jí všimnout. Lžička mu vyklouzla z ruky a břinkla o podlahu.

3

Veletrhy udávaly rytmus roku a dělily jej na tři části. Byly důležitější než narozeniny. S veletrhy se třikrát ročně objevovali Reichenheimovi. Někdy jich bývalo pět až šest, ale vždy přijížděl Julius a stále častěji Adolf.

Oba synové „postonávali“, jak říkával otec a vyprávěl o sanatoriích a lázních, kde se Julius s Adolfem léčili. Když však zavítali do Lipska, vypadali zdravě, rozhodně nebyli tak bledí jako Henrietta a nechodili si odpoledne lehnout.

Anna žila od veletrhu k veletrhu. Otec ji už bral do kontoru zřídkakdy. Jen návštěvy z Berlína, hlučné diskuse u stolu a rozhovory o dobrých nebo špatných obchodech přinášely vítané oživení do každodenní nudy. Stále častěji ji otec posílal k Henriettinu lůžku nebo ji napomínal, aby vyšívala jako Margareta nebo cvičila na klavír, případně šla pomáhat matce.

Najal novou guvernantku z Paříže, která měla s dcerami mluvit jen francouzsky. Staré kuchařce Hanele zakázal prohodit byť jediné slovo v jidiš. Vyhrožoval, že ji pošle okamžitě zpátky do Gliwic, jestli ji načapá.

Jidiš se smělo mluvit jedině, když přijel na návštěvu dědeček.

„As men hot chaßene mitn schwer, schloft man mit dem ber,“ slyšela Anna jednou Hanele z kuchyně. Později se větu pokusila zopakovat Henriettě, ale celou si ji bohužel nezapamatovala.

„Chaßene mitn schwer, víc už si nevybavuju,“ řekla sestře.

„To znamená, vzít si vlastního za tchána. Hm…,“ uvažovala Henrietta a krčila vysoké bledé čelo. „Ale kdo? Otec?“

„Táta se přece neoženil s dědečkem,“ durdila se Anna. Bylo jí devět a věděla, že například ona se už za otce vdát nemůže, protože je ženatý s matkou. Vezme si nějakého jiného muže, kterého jí vyberou rodiče, stejně jako dědeček vybral otce pro matku.

„Kdo si bere tchána?“

Anna s Henriettou si nevšimly, že do místnosti vstoupila matka.

„As men hot chaßene mitn schwer… To, že řekla? Ta Hanele si prostě nedá pokoj!“

Matka zuřila a Anna si poté všimla, že dva dny nepromluvila s kuchařkou ani slovo.

Henrietta za několik dní prozradila Anně celé přísloví: „As men hot chaßene mitn schwer, schloft man mit dem ber.“ Hanele k ní totiž večer často chodívala a povídaly si onou cize, ale jaksi domácky znějící řečí s temnými, měkkými hláskami, do nichž by se člověk mohl schovat. Henriettě nedalo moc práce, aby z Hanele vytáhla význam celé věty.

„V překladu to znamená: Kdo si vezme domů tchána, je to, jako by spal s medvědem,“ vysvětlovala starší sestra. Posadila se v posteli a tvrdila, že lidé prý něco takového říkají, když mají své dědečky tak rádi jako ony toho svého. A že to není zlý medvěd, ale hodný. Jako z té známé pohádky O Sněžence a Růžence.

„Tak proč se matka tolik rozčilovala?“

To Henrietta nevěděla a raději změnila téma a vyprávěla Anně pohádku, kterou slyšela od služek. V jejich příbězích se to hemžilo vodními vílami, mouřeníny, čarodějnicemi, kouzelníky a dalšími tajemnými bytostmi, které lidem pomáhaly nebo je děsily, zaklínaly a unášely do svého světa.

Dědeček byl malý a měl kulaté břicho. Rád jedl a pil a trávil s Annou a jejími sestrami hodně času. Hlavně Henriettě vždy přivezl spoustu dárků: řetízky, náramky, polštářky na vyšívání a pestré bavlnky. Odpoledne jezdil s otcem a bratry do kontoru a Anna se mlčky posadila na pohovku a vyšívala. Myslela však na něco úplně jiného, takže se často píchla nebo vyšila lístky nakřivo.

Dědeček zůstal dva týdny a pak zase odjel zpátky domů, jak říkal. Matka měla celé další dva dny uplakané oči a otec zuřil. Na krku mu naběhly žíly, což bylo neklamné znamení, že by mu všichni raději měli jít z cesty. Někdy vstal, popadl kabát a klobouk a vyběhl z domu. Služky se za ním vždycky dívaly. Anna jednu z nich slyšela vzdychnout a zašeptat, že je to krásný chlap.

Za několik dní se na dědečka zapomnělo, matka měla spoustu práce s domácností a otec se vydával na své obchůzky. K Henriettě chodil lékař a Anna s Margaretou se hádaly o hlouposti.

A Anna především čekala na další veletrh.

V roce 1866 jí bylo deset a podzimní veletrh se nekonal. Ve městě propukla cholera a lidé raději zůstávali doma. Na Lipsko se snesl temný příkrov strachu z nemoci a smrti. Zpráva o prvních případech cholery se během krásného srpnového dne roznesla ulicemi jako lesní požár.

Matka zakázala Anně i ostatním dětem vycházet ven. Otec musel vzkázat učitelce klavíru, že hodiny odpadají. Anna se přesto pokusila z domu vyklouznout, ale matka ji přistihla a moc se zlobila.

Naléhala i na otce, aby nikam nechodil. „A co mám dělat? Musím se postarat o podnik,“ křičel vztekle, když ho matka se slzami v očích prosila, aby firmu alespoň na pár dní zavřel. Neposlechl, vstal a bouchl za sebou dveřmi.

Anna s Margaretou využily hádky a nepozorovaně se vyplížily z domu. Už je nebavilo být celý den zavřené. Anna uvažovala, co to vlastně ta cholera je. Představovala si ji jako starou čarodějnici z pohádky, která klepe na vrata a nese horečku, které se všichni bojí. Moc by ji nepřekvapilo, kdyby choleru potkala na ulici. Jindy tak živá Příčná ulice s mnoha obchody, tiskárnami a knihkupectvími byla jako po vymření. Těch pár osamělých chodců sklánělo hlavy a každý pospíchal, aby už byl pryč. Sestry váhavě udělaly pár kroků. Držely se za ruce a ta Margaretina byla úplně vlhká, nebo to byla Annina? Nejistě se rozhlédly.

„Možná bychom se měly radši vrátit, než si matka všimne, že jsme pryč,“ navrhla Margareta tiše. Anna chtěla namítnout něco o ustrašených malých holkách, ale nedostala ze sebe ani hlásku. I jí připadala ulice strašidelná, s čímž ostře kontrastovali cvrlikající ptáci a slunečné počasí. Otočily se a skoro běžely zpátky do domu.

Den poté onemocněl Hugo a po něm Henrietta. Ve čtyři hodiny v noci zaslechla Anna bratra sténat. Ráno k němu viděla vcházet matku s čajem a obklady. Přišel lékař a nechal zatemnit pokoj a měnit prádlo. Všichni chodili po špičkách a šeptali. Když Anna večer seděla u Henrietty, všimla si potu na sestřině čele. Vypadala na svém lůžku ještě bledší a útlejší než obvykle. Pod očima se jí rýsovaly temné kruhy.

„Nechtěla bys vstát? Třeba jen na hodinu! Pomohla bych ti,“ navrhla Anna.

„Ráda bych,“ zašeptala Henrietta a zmučeně se usmála. „Ale není mi dobře, je tady hrozné vedro, nezdá se ti? Skoro nemůžu dýchat a je mi slabo od žaludku. Otevřela bys okno?“

Zkusila se posadit a náhle si přitiskla ruku k ústům. Křečovitě se schoulila a pozvracela. Vedle postele se zjevila matka a táhla Annu pryč.

„Běž odsud!“ vykřikla a tón hlasu nestrpěl odpor. Anna vstala a matka ji vystrčila z pokoje. Než zavřela dveře, všimla si, že sestra kašle a z úst se jí valí další zvratky.

Poté dům ještě více ztichl. Ani Hanele nerachotila v kuchyni hrnci, mlčky nosila do pokojů obou nemocných vývar s vejci nebo heřmánkový čaj a pomáhala služkám vyvářet prádlo.

Anna v těch dnech už nespatřila ani Huga, ani Henriettu. I matku zahlédla jen občas, protože zůstávala u nemocných a nechodila ani ke společným obědům a večeřím.

Otec odsekával jednoslabičně, posadil se sice k ostatním ke stolu, ale jen nakrátko. Snědl tři sousta a zase šel.

Anna a Margareta zkoušely zahánět nudu hrou s panenkami, ale většinou se hned začaly hádat, jako obvykle. Dřív je srovnala matka nebo zasáhla guvernantka. Případně stačil Henriettin unavený pohled a rozhádané sestry hned zmlkly.

Nyní se o ně však nikdo nestaral a stačila maličkost, aby se dívky začaly donekonečna hádat a brát si navzájem hračky. Marie pobrekávala, protože nesnášela, když na sebe starší sestry křičely. Ani jí si nikdo nevšímal, protože v těch dnech bývaly v dětském pokoji většinou samy. Jako pomatené si trhaly panenky z rukou, pak se krákaly za vlasy, až to zabolelo a jedna z nich se nahlas rozplakala. V takovém případě strčila do dveří hlavu jedna ze služek a vykřikla „Přestaňte!“ nebo „Že se nestydíte!“

Dost často nesměly z pokoje ani k jídlu. Hanele jim přinášela chleba a trochu vývaru nebo masa.

„Kdy zase budeme moct za Henny?“ zeptala se Anna jednoho večera. Byl chladný zářijový den, ze stromů padalo první listí, a když odpoledne otevřely okna, byl ve vzduchu cítit kouř z topenišť a do pokoje táhl chlad. Ulice zůstávaly jako vymetené, cholera zaháněla lidi do jejich příbytků. Před domem skoro každý den zastavovala doktorova bryčka. Dnes ji Anna zahlédla hned ráno.

Hanele jim už třetí den servírovala knedlíky s hnědou omáčkou. Na otázku odpověděla vyhýbavě.

„Teď ještě ne, Henrietta se musí uzdravit.“ Pak odešla. Anna se otráveně rýpala ve zpola vystydlých knedlících.

V noci nemohla usnout. Naslouchala Margaretinu pravidelnému dechu a o něco mělčímu Mariinu. Do pokoje dopadalo stříbrné měsíční světlo, bylo chladno a Anna se třásla. Myslela na Měsíčníkovu mírnou tvář. V pohádce možná, ale nyní jí měsíc nepřipadal milý. Bála se ho jako noční můry a přála si, aby byla úplná tma, do níž by se mohla zachumlat. Najednou uslyšela hlasy, hluk a třesk, jako by se převrátila židle. Vyskočila z postele a opatrně otevřela dveře. Otcův křik se mísil do lékařova. „Rychle! Rychle!“ volal a pak ještě nějaká slova, jimž nerozuměla. Slova v řeči, již otec nesnášel. Pomalu sešla po schodech dolů a měla pocit, že se jí bosá chodidla lepí k dřevěným stupňům. Třásla se zimou. Dveře do Henriettina pokoje byly dokořán, kolem lůžka stáli lékař s rodiči.

Anna zahlédla Henriettin útlý obličej, takhle bledý ho ještě nikdy neviděla. Pak si všimla očí a ztuhla hrůzou. Nebyly ani otevřené, ani zavřené, a to propůjčovalo vždy tak mírné sestře podivně lstivý, téměř zlý výraz. Vykřikla. Rodiče se otočili.

„Co tady děláš? Rychle se vrať do postele!“

Matka vzala Annu za ruku a táhla ji za sebou po schodech nahoru. „Běž spát, tady nemáš co dělat!“

Strčila ji do pokoje, klopýtla o botu povalující se na zemi, nestarala se o hluk ani o to, jestli neprobudí i Margaretu, uložila Annu do postele a přísně nakázala, aby v ní zůstala a spala. Pak odešla a zavřela za sebou dveře.

Anna se jako omámená posadila na kraj lůžka. Neodpovídala na sestřiny otázky, jen se třásla a vzlykala. Když ji Margareta zkusila obejmout kolem ramen, vytrhla se a vlezla si pod deku k malé Marii, kterou ani hluk v domě nedokázal probudit z klidného spánku. Anna se přitiskla k hubenému dívčímu tělíčku a vdechovala vůni jemných vlásků. Postupně se přestala třást a nakonec usnula.

* * *

Druhý den ráno se na dům sneslo tíživé ticho. Obloha byla opět blankytně modrá, podzimní slunce svítilo, ale jeho paprsky již nehřály. Když se Anna probudila, Margareta i Marie ještě spaly. Měla však pocit, že už je pozdě a slunce stojí vysoko na nebi. Ovšem na druhou stranu ještě nepřišla služka s vodou na mytí.

Opatrně pootevřela dveře, vyjít ven z pokoje se však neodvažovala. Ticho se skoro nedalo vydržet. Jako by byla sama v strašidelném domě. Nevěděla, co dělat. Vrátila se tedy do postele a zavřela oči. Proč se Henrietta tak zvláštně dívala?

Asi ještě usnula, protože ji vyděsila guvernantka stojící u postele.

„Oblečte se, rychle, otec s vámi chce mluvit. Čeká v salonu!“ Chvatně vyndala ze skříně šaty a pomohla Marii s oblékáním.

„Vaše sestra dnes v noci zemřela,“ oznámil otec úsečně. Stály před ním ve velkém přijímacím pokoji. Opíral se o stůl, košili měl jako vždy sněhobílou, ale vlasy pomačkané.

Anna se na něj nevěřícně podívala.

„Vždyť se na mě ještě dnes v noci dívala. Tak nějak divně, ale oči měla otevřené. Viděla jsem ji!“ namítla, ačkoliv si nebyla vůbec jistá, jestli se jí to všechno jen nezdálo.

„Je mrtvá,“ zopakoval otec, „a teď se vraťte do svého pokoje a zůstaňte tam. Musíme vaší sestře uspořádat pohřeb.“ Zíral z okna a Anna měla pocit, že už nepromlouvá k nim, ale mluví sám se sebou. „Uspořádat pohřeb, je mrtvá…“ Náhle se otočil tak prudce, že sebou Anna úlekem škubla.

„Anno, teď jsi nejstarší. Jsi zodpovědná za své sestry. A musíš pomáhat matce. S dětskými vrtochy a hraním je konec. Už jsi dost velká.“

Bez varování udeřil pěstí do stolu a vypadal velmi rozčileně. Netušila proč. Když odešel, stouply jí do očí slzy. Později spatřila z okna lékařovu bryčku a potom kočár s rakví. Malá Mariechen si stoupla vedle ní.

„Odnesla Henny vodní víla? Vždycky o ní vyprávěla a teď si pro ni přišla?“

„Vodní víly ani divoženky neexistují. Ani osiřelé dívky, které se vdají za Měsíčníka,“ prohlásila Anna rozhodně. Netušila, kde najednou vzala tu jistotu. Henny jí vyprávěla spoustu pohádek. Od té doby, co se naučila slabikovat a skládat dohromady napsaná slova, jí četla z knížek o věcech, kterým Anna nerozuměla. Henny neodešla za vodní vílou do jejího království na dně jezera, nevznášela se s Měsíčníkem a Slunečníkem nad nebeskými loukami a neodnesla ji ani čarodějnice nebo ježibaba. Byla mrtvá. Mrtvá a odnesená pryč, jako se v dřevěných bednách odnášejí jiní lidé. Teď to náhle pochopila s naprostou jistotou. Sáhla po Mariině ruce a pevně ji stiskla.

4

Týdny po Henriettině smrti uběhly jako ve snu: útlé tělo zakryté bílým plátnem, pod nímž Anna tušila zpola otevřené oči, ale neodvážila se podívat. Pak pohřeb, rakev a kadiš, který otec odříkával v přítomnosti mužů z minjanu, k němuž patřili i její bratři. Obřadu se zúčastnil už i Hugo. Uzdravil se, ale pohubl a byl celý bledý. Dívky se držely s Hanele v pozadí a nikomu z přítomných mužů nestály za jediný pohled. Kuchařka s nimi trávila stále více času, protože matka zmizela. Anna rychle pochopila, že se zavřela v Henriettině pokoji a odmítala vyjít ven. Od sestřiny smrti ji viděla jen na hřbitově, kde ji podpírala jedna z tet, která přijela s dědečkem z Gliwic. Anně přebíhal mráz po zádech, když na rakev dopadaly s tupým úderem hroudy hlíny. Znělo to velmi definitivně.

Po pohřbu následoval týden smutku šiva. Anna si připadala jako zajatec, protože nikdo nesměl opustit dům. Otec seděl na nízké stoličce a ráno i večer odříkával kadiš, pokud se sešel dostatečný počet mužů z obce.

O Annu a její sestry se nikdo nestaral, jen Hanele dbala na to, aby se pravidelně najedly.

Život se nevrátil do starých kolejí ani po smutečním týdnu. Na první pohled sice vše probíhalo normálně, otec chodil do kontoru, bratři ho doprovázeli nebo šli do školy a přicházela i slečna učitelka klavíru. Po Henriettě však zůstalo prázdné místo, vlastně spíše hluboká propast. Pokaždé, když Anna procházela kolem sestřina pokoje, zpomalila a plížila se po špičkách. Dědeček s tetou neodcestovali, protože matka stále zůstávala v Henriettině pokoji.

Jednou za ní Anna zašla, posadila se na postel a vzala ji za ruku. Matka ucukla a odtáhla se. V očích měla nepřítomný pohled a možná dceru vůbec nepoznala.

Také otec se všem vyhýbal. Neměl čas na společné večeře, neměl čas zeptat se na školu, francouzštinu nebo hodiny klavíru. Neměl čas ani na to, aby pochválil vyšívání.

Týdny ubíhaly, nastala zima a napadl první sníh. Anna stála u okna a pozorovala vločky tančící a nakonec divoce vířící v zesilujícím větru.

Nejasně toužila po životě před Henriettinou smrtí, po hlučných večeřích, po hádkách služek v kuchyni, po otcově hartusení, když přišel z kontoru a jídlo ještě nebylo na stole. Henrietta jí pořád chyběla, ale bolest se trochu zmírnila, otupila, změkla a nemučila ji už tak silně jako zpočátku. Stala se její součástí, nezmizela, ale dala se vydržet.

Jednoho večera ležela Anna v posteli a nemohla usnout, což se jí v uplynulých týdnech stávalo často. Otec ani matka nepřišli k večeři. Dívky jedly samy, s bratry, dědečkem a tetou. Teprve o hodně později zaslechla, že se otec vrací.

Služky v kuchyni si zase špitaly o italském sklípku, ale matku to tentokrát nezajímalo. Ani je neslyšela, zůstávala v Henriettině pokoji.

Anna vyšla po schodech a spatřila otce vcházejícího k Henny. Nevšiml si jí. V místnosti hořela svíčka. Stála na nočním stolku vedle postele. Na ní seděla vzpřímeně matka s rozpuštěnými vlasy. Prokvétaly stříbrnými nitkami, jichž si Anna nikdy dřív nevšimla. Matka zírala prázdným pohledem do dveří, ale Annu neviděla. Otec klečel u lůžka s hlavou zabořenou v matčině klíně. Slyšela, jak tlumeně vzlyká. Pak matka pohladila otce po hlavě, soucitně, jako když uklidňujeme poraněné zvíře.

Anna se opatrně otočila a šla zpátky do svého pokoje.

* * *

Po zimě se vrátilo slunce, rozkvetly sněženky a ptáci začali cvrlikat. Matka se opět od rána do večera starala o domácnost, a občas se dokonce i usmála. Stříbrné nitky ve vlasech jí zůstaly, i když si kadeře opět stahovala do někdejšího účesu. A nejen to, Anna si všimla, že se z nitek staly tenké pramínky, táhnoucí se tmavě hnědými loknami.

Otec se opět chodil najíst domů a všichni při jídle mluvili a pokřikovali jeden přes druhého. Dědeček s tetou odjeli hned poté, co roztál sníh. Slíbili, že se vrátí co nejdříve v létě. „Možná už po velikonočním veletrhu,“ sliboval starý pán. Matka jako vždy po jeho odjezdu zesmutněla a vyprávěla o Gliwicích, o zámku, kanálu a slévárně.

Čas smutku skončil. Anna využila jednoho slunečného dne příležitosti a brzy ráno zašla za otcem. Věděla, že se chystá do kontoru.

„Můžu jet s tebou? Už jsem tam tak dlouho nebyla…“ Prosebně se na otce dívala. Překvapeně se zarazil, s kloboukem již v ruce.

„Anno, jsi už velké děvče a máš na práci jiné věci než jezdit se mnou,“ namítl přísně. „Blíží se veletrh, brzy přijedou Reichenheimovi a já bych rád, aby ses chovala tak, jak od své dcery očekávám.“

Otočil se, nasadil si klobouk a rychle odešel.

22. ledna 1867 bylo Anně jedenáct let. Dětství skončilo.

5

Cestou z Gliwic do Sohrau,
květen 1852

Cestu důvěrně znal, a nejen cestu, ale i každý kámen, křoví, keř a ptáky kroužící nad hlavou, stromy okolních hustých listnatých lesů, zalitých zeleným světlem a pokrytých kobercem z kapradin a protkaných šlahouny břečťanu.

Isidor Eisner kráčel rychle. Měl naspěch jako vždy. Pěšky mu cesta potrvá šest hodin, ale zato ušetří za poštovní dostavník. Dřív nejezdil proto, že neměl peníze. Teď je měl, ale přesto je nerad vydával.

Otevřel se před ním pohled daleko do kraje. Zastavil se a zadíval se k jihovýchodu, kde se v dáli rýsovaly hřebeny Slezských Beskyd. Hory odsud vypadaly jako zvlněné pahorky, ale Isidor od znalých lidí věděl, že jsou ve skutečnosti dost vysoké.

Nikdy tam nebyl, ačkoliv už prošel kus světa. Co by však dělal v kraji, kde končilo Slezsko a začínala říše Habsburků? Nebylo tam nic kromě modrých hor, na něž se právě díval a současně se vydýchával. Vzdálené horské hřbety rozplývající se před očima ukazovaly, že do Sohrau už nemá daleko.

Vyšel z Gliwic hned ráno. Tamní krajina byla úplně rovná, člověk musel jít několik hodin, než se terén zvlnil a v dálce se objevily hory. Pak už bylo Sohrau nadosah.

Isidor Eisner se tam narodil jako jedno z devíti dětí. Otec byl pekařský mistr. Sohrau bylo synonymem úzkých uliček, těsných bytů, v nichž žilo několik rodin pohromadě, tři děti v jedné malé posteli, ve škole sedávali namačkaní v lavicích po čtyřech, učitelova rákoska jim poskakovala po zádech, všude těsno, špína, smrad a křik. To bylo pro Isidora Sohrau.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veletoč osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.