Město snů

Kate O´Hara

IKAR

Kate O´Hara

STADT DER TRÄUME

Copyright © 2019 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA International GmbH, Germany

Alle Rechte vorbehalten

www.ava-international.de

Jacket design © by Alexandra Dohse/grafikkiosk.de

Jacket Illustrtion © Ildiko Neer/Arcangel, gettyimages, Shutterstock Images

und PPP/max Croy

Translation © 2022 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-249-4745-7

Pro H s láskou.

Jsi vítr pod mými křídly!

A pro Jamese Glenvilla,

s nímž v Londýně všechno začalo

Přesto

Život mi nabízí

ošidné zdání

že nic tak nebolí

jako když láska zraní

Ostrými hranami

se mi do srdce vtírá

až z horoucí tužby zůstane

jen melodie tklivá

A pořád ten samý sen

je pro mě černým chomoutem

a připadá mi ohlodaný

jak nějakým mrchožroutem

Mít znovu však šanci

podniknout něco s životem

přesto bych hledal lásku

a vítal ji tichým jásotem

Lukas Emmanuel Wiemer,

Lyrická dobrodružství II

PROLOG

1898

Nic nemilovala Harriet Caldwellová tak jako rušný hlučící přístav, především srpovitý oblouk nesčetných přístavních můstků na North Beach. Jako nohy stonožky se rozlézala mola od nábřeží do chladných vod Sanfranciského zálivu. Přístav bylo místo, jehož magie byla přímo hmatatelná, dokázal omámit všechny její smysly. Harriet využila každou příležitost, aby mohla doprovodit otce do jeho úřadu na konci ulice Vallejo, kde ve vzdálenosti, co by kamenem dohodil, přistávaly lodě Caldwellovy dopravní společnosti u stejnojmenného mola.

Evelyn Caldwellová neschvalovala výlety své dcery mezi spodinu, jak nazývala tyto její návštěvy přístavu. Manželovi vyčítala, že jí příliš povoluje a že takový nepřirozený sklon se nehodí pro mladou dámu z lepší společnosti, neboť poškodí její dobrou pověst.

Naštěstí to otec viděl naprosto jinak, nedal se námitkami matky ovlivnit a příležitostně ji brával s sebou. Harriet měla sice už delší dobu podezření, že mu ani tak nejde o to, aby splnil její horoucí přání, jako spíš o to, aby matku odkázal do příslušných mezí a ukázal, kdo je pánem v domě. Ale to neměnilo nic na tom, že mu byla vděčná a vychutnávala si na nábřeží každou minutu s ním. Taky jí nevadilo, že mnohdy zřejmě naprosto zapomněl, že je s ním v úřadě. Možná ji ale přece jen vnímal, nějak na pozadí, a jenom neviděl důvod, aby se kvůli ní dal rušit v práci. Tak přesně to nevěděla, a koneckonců to bylo jedno, pokud jen mohla být v jeho blízkosti. Proto se chránila ho oslovit nebo jinak vzbudit pozornost, a tak se stávalo, že celé hodiny seděla v rohu za jeho těžkým pracovním stolem s mosazným kováním, zatímco otec studoval papíry, skřípavým perem dělal poznámky do tlustých účetních knih a dohadoval obchodní záležitosti s prokuristou Cecilem Slocumem, přísným vládcem nad účetními pomocníky vepředu v písárně. Pro tyto hodiny měla pod ušákem ze zelené kůže schovanou knihu s napínavými příběhy.

Tohoto časného dubnového rána Harriet nic nedrželo v úřadě, ani knížka ji nelákala. Přitom nevěděla, co ji víc rozladilo: Tísnivé pomyšlení, že už za několik týdnů bude vyhnána do vznešeného dívčího penzionátu na východním pobřeží, nebo mraky štiplavého tabákového kouře, jež se vznášely pod zčernalými stropními trámy. Možná to taky byly hrůzu vzbuzující příběhy jejího otce. Byli u něho na návštěvě tři majitelé trojstěžníku, který nabízeli k prodeji, což otce přimělo, aby otevřel láhev koňaku. Nechal putovat krabičku s dobrými doutníky a dával k lepšímu příběhy ze svého dobrodružného života. Zcela ve svém živlu se utápěl ve vzpomínkách na ony časy, kdy se svou první lodí Sansibar brázdil moře a pouštěl se do mnohých riskantních dobrodružství. A strýc Henry, o osmnáct let mladší než otec a tehdy jako mladý chlapec po jeho boku, mu nadšeně přizvukoval. Otec dokázal ještě po dvou desetiletích na souši jako nikdo jiný vyprávět silně přehnané námořnické historky.

Harriet ve svých třinácti a půl letech slyšela tyto příběhy, které otec a strýc Henry prožili v Jižním moři a jinde, příliš často na to, aby ji ještě zajímaly. Navíc chtěla konečně vidět klipr Davenport, který kotvil u mola Pacific. Tento elegantní trojstěžník chtěl otec koupit. Pět škunerů a dva kolesové parníky, z nichž se v současné době skládala docela stará flotila Caldwellovy dopravní společnosti, byly převážně užívány pro pobřežní obchod. Přičemž kolesové parníky objížděly Sacramento, American a San Joaquin River, splavné řeky ve vnitrozemí. S kliprem, který pocházel z proslulé loděnice v Maine a měl obrovský nákladní prostor v podpalubí, se otec a strýc Henry chtěli konečně pustit ve velkém stylu do lukrativního zámořského obchodu s Jižní Amerikou a Austrálií. Po koupi měl být klipr přejmenován na Samoa, protože názvy všech lodí v Caldwellově dopravní společnosti začínaly podle staré tradice na S a nosily jména nějakého ostrova.

Nikdo si nevšiml Harriet, která se vykradla zadními dveřmi ven ze zakouřené kanceláře. Tam, v boční uličce, stál otcův kočár uvázaný u železného kruhu, který trčel nahoře ze zdi rohového domu u mola. Magnus Magnussen, jejich švédský kočí, pověsil klisně před hubu pytel s ovsem a sám čekal naproti v Callahanově taverně na to, kdy zase budou zapotřebí jeho služby. Nejspíš už zatím nořil své mroží vousy do dalšího džbánu piva.

Bledě mléčné mlžné závoje se líně valily slepou uličkou, která končila jen několik metrů za ní před oběma cihlovými skladišti Caldwellovy dopravní společnosti. Cítila mlhu na tváři jako vlhký dech. Okamžitě ztratila naději, že uvidí trojstěžník dole u přístavní hráze. Zamlžená okna úřadu a neustálé tupé houkání mlhových rohů, které jí připadalo jako chór ztracených duší, tedy přece jen nelhaly!

Zklamaně zůstala stát na rohu vedle rezavé klisny Becky, která líně žvýkala oves, a uvažovala, jestli se má odvážit vyjít na molo. Mohlo to být nebezpečné, protože při valící se mlze, která se navíc zdála houstnout, nebylo vidět ani na deset kroků. Zatímco za jasných dnů měla před očima na přístavní hrázi v obou směrech les ze stožárů, komínů, parních jeřábů a lidé se před ní hemžili jako v mraveništi, viděla teď trčet z mlžné kaše tu kousek přídi lodi, tam půl komínu a na druhé straně ustrnulé rameno lodního vykladače.

Nerozhodně se dívala do mlhy a bojovala sama se sebou, zda se má toho skutečně odvážit, když najednou zaslechla zlostný křik. Přicházel ze směru od jižně ležících přístavních můstků u mola Broadway nebo Pacific. Mlha tlumila všechny zvuky jako zeď z vaty, proto zpočátku nerozuměla, co křičely hrubé mužské hlasy. Ale ty rychle nabývaly na síle, blížily se a pak i v mlze tomu rozhněvanému řevu rozuměla.

„Parchanti proklatý!“

„My vás dostaneme, zlodějská pakáži, to vám neprojde!“

„Sakra, zadržte ty spratky!“

„Já vás vyřídím! Už nebudete plundrovat naše ústřicové sádky, na to můžete vzít jed!“

Než Harriet pochopila, komu jsou muži v patách, vynořily se před ní z cárů mlhy dvě postavy. Snědí mladíci v otrhaných kalhotách, s provazem místo opasku, do půli těla nazí. Mohlo jim být tak šestnáct sedmnáct. Jeden měl kudrnaté tmavé vlasy, druhému vykukovala z kšiltovky rozcuchaná světlá hříva. Ten kudrnatý kulhal na pravou nohu, zastavil se několik kroků před uličkou a s bolestně sešklebenou tváří si sevřel kotník. Oba námahou supěli a rychle se spolu domlouvali.

„Dělej, Lenny, musíme dál!“ naléhal mladík s kšiltovkou a popadl kulhajícího za paži.

„Hergot, já už nemůžu. Strašně to bolí!“

„Jestli nás dopadnou rybáři, bude to ještě horší!“

„Člověče, Frankie, já vážně nemůžu! Koukej, ať aspoň ty vyvázneš se zdravou kůží!“

„Co blbneš? Přece tě v tom nenechám!“

Po tlustých prknech zatím hrozivě duněly těžké boty. Pronásledovatelé byli blízko. Za pár okamžiků by byl osud těch dvou zpečetěný.

Harriet neuvažovala dlouho. „Hej, vy tam!“ upozornila na sebe hlasitým šepotem. „Tady v kočáře se můžete schovat!“

Oba mladíci se otočili, bez váhání se chopili šance na záchranu a skočili do kočáru. Dokonce i Lenny dokázal těch pár kroků bleskově zvládnout, i když se zatnutými zuby.

„Dělejte! Rychle na zem!“ šeptala Harriet, okamžitě je následovala, a ještě včas pomyslela na to, aby dvířka kočáru hlasitě nezabouchla. Tiše je zavřela a vklouzla na lavici ve směru jízdy, položila nohy, které měla v zašněrovaných kotníkových botách, na záda jednoho ze zlodějů ústřic, rychle stočila okénko ve dveřích kočáru a zdánlivě zvědavě se vyklonila.

Taky byl nejvyšší čas.

U vchodu do uličky se už objevili pronásledovatelé zlodějů. Čtyři udýchaní statní rybáři v hrubém oblečení a těžkých botách, které jim běh neusnadňovaly. V mozolnatých dlaních drželi klacky a z očí jim doslova čišela chuť na krvavou pomstu.

„Sakra, kam zmizeli? Před chvílí jsem je ještě viděl!“ řval jeden z mužů.

„Jestli myslíte ty dva lumpy, tak běželi tamhle dolů, pánové!“ zavolala na ně Harriet a ukázala směrem ke skladištím. „Tam vzadu je úzká mezera mezi domy. Jeden z nich pořádně kulhal a dost naříkal. Určitě se nedostane daleko, toho ještě dohoníte!“

Jeden z rozzlobených rybářů vyhrkl rychlé poděkování a brzy všichni zmizeli v průchodu mezi skladišti, který byl právě tak široký jako ramena statného muže.

„Tak, vzduch je čistý!“ Harriet otevřela dveře kočáru a přes těla ležící na zemi vylezla ven. Bláznivé potěšení, že vodila rybáře za nos a udělala něco naprosto nevhodného, dokonce zakázaného, rychle pominulo. Najednou si nepřála nic jiného, než aby ti dva co nejrychleji zmizeli. Nechtěla ani pomyslet, co by se stalo, kdyby ji v kočáře přistihl s těmi otrhanými zloději Magnus, a co teprve by tomu řekli otec a strýc Henry! To je šílené, co tak nerozvážně provedla! Co to do ní jen vjelo? Její chování se sotva dalo omluvit zklamáním, že ani nezahlédla Davenport, nebo že se předtím tak nudila.

Oba zloději vylezli z kočáru. „Tedy, to byla záchrana v nejvyšší nouzi! To máš u mě k dobru, pusinko,“ zahuhlal s rozpačitým úšklebkem ten, co kulhal. „A já že naříkal? To ses musela přeslechnout.“

„Tu pusinku si strč někam, Lenny! Nebo kdoví, jak se jmenuješ!“ odsekla Harriet ostře, což oba mladíky rozesmálo. „To si piš, že jsi skučel! A teď zmizte!“

Lenny se jen zašklebil a kulhal pryč.

„Svatá prádelno, jestli tohle nebyl zázrak, nechci se jmenovat Frank!“ pronesl obdivně druhý, jenž měl neuvěřitelně modré oči, a klepl dvěma prsty na kšilt své čepice. Přitom si Harriet všimla tenké srpovité jizvy, která se mu táhla vlevo po čele směrem k uchu. „Máš opravdu odvahu, maličká! Tisíceré díky!“ zavolal a pustil se za svým druhem. Už byl na rohu, když se prudce otočil a rozběhl se k ní.

„Co je? Něco jsi zapomněl?“ vyjela na něj podrážděně a bezděčně se podívala do kočáru, jestli mu tam něco nevypadlo z odraných kalhot.

„Ano, tohle!“

A než se Harriet nadála, vzal její tvář do obou dlaní a vtiskl jí polibek na ústa. Dotyk jeho teplých rtů, jemný a vroucí současně, působil, jako když elektřina rázem projede celým jejím tělem.

„Jestli sis tohle nezasloužila, pak vážně nevím!“ Usmál se na ni svýma modrýma očima, zatahal ji za cop a utíkal pryč.

Ztratila řeč nad nestydatostí, jakou si dovolil, a současně ji polibek rozrušil natolik, že ucouvla o krok a rukou si zakryla pusu, což však už moc nepomohlo. Ani pádnou nadávku, kterou by za ním vyslala, nestihla. Zmizel za rohem v mlze.

Trup kolesového parníku se krátce otřásl, když se obě boční vodní kola dala do pohybu. Hlasitě šuměla voda zpěněná mohutnými lopatkami kol. Eureka se těžkopádně sunula z doku přístavu Sausalito, ale brzy nabrala svou plavební rychlost. Rozhrnovala přídí temné vody zálivu a nabrala pod zamračeným nebem kurs k moři světel vzdálenému jen několik mílí, kterým se při setmění ozdobila kopcovitá silueta San Franciska. Závany čerstvého větru nasadily vlnám bílé hřebeny.

Arthur Caldwell stál na jasně osvětlené, ale téměř liduprázdné horní palubě, nohy lehce rozkročené s levou rukou za zády, a v závětří kouřil doutník. Jakmile měl lodní prkna pod nohama, potřeboval volné nebe nad sebou a nic mu nesmělo bránit v pohledu na moře, i když to v tomto případě byl jen Sanfranciský záliv. A za tohoto proklatého počasí, jež se tak nečekaně změnilo, by ho tím spíš nic neudrželo v podpalubí!

Ve svých téměř šedesáti letech byl Arthur Caldwell statný a respekt vzbuzující zjev. Měl stále ještě široká ramena, držel se zpříma a vypínal hruď jako voják na stráži. Černé, lehce zvlněné vlasy měl pořád ještě husté, i když už se v nich objevily šediny. Což rovněž platilo pro jeho stále pečlivě udržovaný plnovous, který lemoval hranatou tvář.

Rejdař pohlédl ustaraně naproti k Alcatrazu, kde už počínající mlha zahalovala budovy citadely, přebudované na vojenskou věznici. Skalnatý ostrov ležel ještě dobrou míli daleko, ale jak odhadoval situaci, blížící se mlha ho zahalí dřív, než ho Eureka mine.

Arthur Caldwell si vyčítal, že měl důrazněji naléhat na dřívější odchod ze sestřina domu. Teď mu nezbývalo než doufat, že dorazí k druhému břehu, než jakákoliv lodní doprava ustane. Nehlučně a strašidelně se hnaly cáry mlhy po temném Pacifiku, a sotva Caldwellovi vstoupili na palubu Eureky, mlha zahalila rychlostí větru oba skalnaté výběžky tvořící Zlatou bránu. Po rozlehlém zálivu se plavilo ještě dost lodí, které dávaly o sobě vědět hlubokými tóny mlhových sirén.

Harriet, která vyšla k otci na palubu, neměla oči pro mlhu ani uši pro varovné signály. Ji trápily docela jiné starosti. Mechanicky si přitáhla teplý přehoz kolem ramen. Obezřele si ho vzala s sebou na návštěvu k tetě Dorothy v Sausalitu. Byl začátek května, ale i v létě se dala v zálivu během jednoho dne prožít všechna čtyři období.

U tety Dorothy se zdrželi dlouho, dokonce moc dlouho. Vlastně měli být za setmění zase v San Francisku, v jejich domě u Telegraph Hillu, ale Dorothy je prostě nechtěla nechat odejít. Připadala si opuštěná, už před lety ovdověla a vlastní děti neměla. Navíc samota zhoršovala její chatrné zdraví. A jak plakala, když se dozvěděla, že teď svou neteř tak dlouho neuvidí, Harriet se téměř rozplakala s ní. A do pláče jí bylo pořád.

Krátce váhala, ale pak si přece jen dodala odvahu. I kdyby byly šance sebemenší, musí ještě jednou zkusit otce přemluvit. Zbývaly jí už jen tři dny, a v té době doma sotva ještě bude mít příležitost, aby ho měla zcela jen pro sebe. Možná to bylo řízení osudu, že matka s nimi kvůli migréně k tetě Dorothy nejela. Nehledě na to, že nikdy nestála o její společnost.

Odkašlala si a vzala otce v prosebném gestu za ruku. „Tati, musí to skutečně být, abych…“ Dál se nedostala.

„Nezačínej s tím zase, Harriet!“ zvolal nevrle. „Ta záležitost je vyřízená! Půjdeš do Bostonu do toho penzionátu, jak už bylo dávno rozhodnuto. Slíbil jsem to matce. Ona chce, abys dostala to nejlepší vychování, a anglický institut té madame Worchesterové má prostě vynikající pověst. Jednoho dne budeš hrdá na to, žes tam absolvovala vzdělání a…,“ krátce zaváhal a pak omluvně pokrčil rameny, jako by jen něco opakoval, a to taky bez velkého přesvědčení, „… no ano, a získala uhlazené chování.“

Harriet protáhla tvář, jako by kousla do citronu. To s „anglickým institutem“ byla fixní idea matky, která byla rozená Chadwicková, narodila se v Anglii a prvních devět let svého života strávila v Londýně. Kalifornie, jež vděčila za svůj bouřlivý růst zlaté horečce z roku 1848 až 49 a později za nálezy ropy na jihu, byla v jejích očích stále ještě převážně zalidněná polovičními barbary. Pro ni byla anglická kultura měřítkem všeho. Když o tom mluvila, člověk by si málem myslel, že její rodina žila v milostivém stínu královské rodiny. Harriet si často kladla otázku, kterou se nikdo neodvážil vyslovit: Proč tedy Chadwickovi tak překotně opustili Londýn a usadili se v Bostonu? Rozhodující pro to možná byla jejich katastrofální burzovní spekulace a několik nekrytých šeků – tak to aspoň vyrozuměla Harriet z poznámky otce, kterou zachytila, když se rodiče jednou prudce hádali a domnívali se, že jsou sami. Proč se matka při jejím zbožňování anglické kultury a společnosti provdala za muže ze západního pobřeží, tedy v jejích očích za polovičního barbara, se dalo již snadněji vysvětlit. Rozhodně otec v oné hádce matce připomněl, že byl zdaleka nejlepší partie, která se jí a její rodině naskytla. A než se rozčileně vyřítil z místnosti, ještě poznamenal, že jak si vzpomíná, Chadwickům ani v nejmenším nevadilo, že všechny jejich účty v Bostonu nezaplatil anglickými librami, ale tvrdými americkými dolary.

„Ale proč Boston? Proč právě institut na východním pobřeží?“ naříkala Harriet. „Víš, jak je to daleko? Určitě pět tisíc mil!“

„Ale kdež, je to právě tři a půl tisíce,“ odvětil otec a díval se znovu naproti na Alcatraz. Zatím byli na stejné úrovni s ostrovem, jehož mohutný zastavěný skalní hrb už téměř nebyl za cáry mlhy vidět. „A se Southern Pacific jsi v Bostonu pohodlně za čtyři a půl dne. Dřív taková cesta přes kontinent trvala mnoho týdnů. Nemluvě o cestě lodí kolem mysu Horn. To byl člověk na cestě celé měsíce, a navíc dával v sázku život!“

Jaká to útěcha!

„Jonathan ale nemusel do takového internátu, kde člověku vštípí jemné anglické manýry! S nimi se on už zřejmě narodil,“ poznamenala Harriet kousavě a bojovala se slzami. Jonathan byl její o šest let starší bratr, který od minulého roku studoval naproti v Berkeley. I když podle všeho, co jí vyprávěl při svých krátkých návštěvách doma, byl zřejmě častěji k zastižení na tenisovém kurtu, na lovu, regatě nebo na horské túře než na přednáškách. Ale jako nejstarší potomek a udržovatel rodu a matčin zbožňovaný zlatý chlapec se nemusel obávat žádných výčitek, ať už provedl nebo neprovedl cokoliv, natož vyhnanství na druhý konec kontinentu. To její malý bratr Elliot, kterému byly právě čtyři roky, tichý snílek a pravý opak Jonathana, s tak bezmeznou shovívavostí počítat nemohl. To bylo Harriet jasné už teď.

Otec se krátce zasmál. „Ne, ale to je taky něco jiného. Je prostě muž a jednoho dne převezme firmu,“ pronesl smířlivým tónem. „A ty máš jednou udělat skvělou partii, proto tvoje matka…“ Odmlčel se, když si uvědomil, že zvuk mlhové sirény je najednou jiný, už ne tak temně vzdálený, ale varovně vyostřený, a jak se loď od severozápadu blížila, kvílení sirény stoupalo a sílilo. Náhlou změnu hlasu sirény umocnilo i to, že ona loď zřejmě právě obeplula po západní straně protáhlý ostrov Alcatraz, který tlumil její houkání, zatímco jejich loď zrovna proplula kolem jižního cípu ostrova a jejich plavební dráhy se křížily.

„Dobrý bože!“ vykřikl otec a úlekem upustil doutník. Vysoká příď nákladní lodi s dvěma mohutnými komíny rozrazila masu mlhy na pravoboku Eureky a kolize s ocelovým kolesem se zdála neodvratná.Na obou lodích se rozhoukaly sirény. Kormidelník Eureky přehodil kormidlo, takže se prudce stočila na levobok. Ze strojovny se ozval ostrý křik.

Otec popadl Harriet oběma pažemi, potácel se s ní od zábradlí pryč a něco na ni volal, ale jeho slovům nerozuměla. Slyšela jen pronikavý jekot a řev mlhových sirén, skřípění stroje, vysoký klapot vodního kola na pravoboku, které se při prudkém naklonění na levobok zvedlo z vody a bičovalo vlhký vzduch – a zděšeně viděla, jak mohutná příď nákladní lodě, zahalená cáry mlhy, míří přímo na ně.

Několik okamžiků to vypadalo, že i na nákladní lodi zavčas strhli kormidlo, aby zabránili kolizi, dokonce se zdálo, že se obě lodi těsně minou, možná jen s odřenými boky, ale nestalo se tak. Ten náraz byl mnohem tvrdší, nákladní loď za úděsného skřípotu narazila do jejich pravoboku, prorazila zábradlí a zmáčkla kus boční stěny nad vodní hladinou. Pak prošuměla kolem, jako by se nic nestalo.

Na  Eurece vznikla po té kolizi poměrně malá škoda, ale náraz stačil, aby Harriet a jejího otce mrštil zády proti zábradlí. Otec ucítil bodavou bolest v zádech, ramenou a pažích. Ještě při pádu se zoufale snažil pevně Harriet držet, ale neviditelná moc mu ji vytrhla z paží a katapultovala ji do moře.

Smolně černý chlad, který Harriet obklopil a táhl do hloubky, jí pronikal do morku kostí ostrými mrazivými bodlinami. Vlněný přehoz na ní visel jako těžké břímě a napomáhal rychlejšímu sestupu do hlubin věčného chladu.

Zmocnila se jí panika a na okamžik ji připravila o každou jasnou myšlenku. Chtěla křičet, ale dokázala tomu možná smrtelnému impulzu odolat. Pak vnitřní hlas přehlušil smrtelný strach. Přece umím plavat! Neutopím se! Musím jen zachovat klid a dostat se nahoru!

Naštěstí se už v šesti letech naučila plavat, u Pacifiku, v nádherném koupališti se skleněnou kupolí. Jonathan na tom tvrdohlavě a neoblomně trval, jinak by ji s sebou nevzal na jachtu.

Strhla si přehoz z těla, divoce šlapala vodu a hrabala rukama, přitom vzhlížela k hladině s perličkami světla, které jí signalizovalo záchranu. Naštěstí při pádu do moře ztratila boty. Šaty a spodničky nasáklé vodou jí už tak dost ztěžovaly, aby se probojovala nahoru. Musela napnout všechny síly, aby unikla smrtelnému tahu do hloubky. Kdyby byla zima a stála by v pevně zapnutém kabátě a s pevnými šněrovacími botami na palubě, zřejmě by byla ztracená.

Chvíli jí cákala voda do tváře, když se vynořila a příliš brzy otevřela ústa, aby dychtivě zalapala po vzduchu. Spolykala pořádně vody, několik stříkanců se jí dostalo do průdušnice, a znovu si myslela, že se udusí. Šlapala na místě vodu, dávila se, kašlala a divoce plivala. Oči jí hořely a slzely ze slané vody, zatímco se rozhlížela a hledala Eureku. Vytí sirén, ostré volání a několik pustých kleteb se rozléhalo po vodě. Konečně objevila v závoji slz světla Eureky a černý obrys nákladní lodi, která se sunula před osvětlené nábřeží San Franciska. Zdálo se, že rázně pokračuje svou cestou směrem na Oakland, jako by ke srážce nedošlo nebo by nestála za další pozornost.

Ale totéž dělala Eureka!

Loď se neotočila, neudělala ostrý oblouk a nenechala ani kroužit světlomety na střeše kormidelny, aby ji hledali! Bože, to si nikdo nevšiml, že přepadla přes palubu? A co její otec? Leží snad v bezvědomí na palubě, nebo ho to možná taky strhlo dolů? Co jestli nikdo na palubě nezjistil, že spadla do moře?

Opět se jí zmocnil panický strach. Parník se stále víc vzdaloval, světla se zmenšovala a zmenšovala. Harriet křičela o pomoc a plavala za ním, ale jeho obrys pomalu mizel. Až ke břehu to bylo ještě dobrou míli. Příliš daleko, i pro dobrou plavkyni. Se všemi šaty na těle a v té ledové vodě to nikdy nemohla dokázat. Paže už jí teď děsivě ochabovaly.

Harriet křičela a křičela vší silou plic ve smrtelném strachu a bezmezném zoufalství. Rukama divoce pleskala na vodu.

Temně šedý stín, který se vynořil za ní z temnoty, neviděla. Ale náhle zaslechla hrdelní volání, výzvu, aby proboha zachovala klid. Jistota, že bude zachráněna, se jí zmocnila jako teplá vnitřní vlna, když viděla jakoby z ničeho připlouvat plochý otevřený rybářský člun s vlajícími plachtami. Brzy bude zachráněna!

Silné mužské ruce ji vytáhly na palubu šalupy. Stěží popadala dech, když se zhroutila před stožárem, vykoktala slova díků a celá se třásla. Byla jí hrozná zima, neskutečně mrzla v ostrém větru, ale co už na tom záleželo? Byla zachráněná, díky nebesům a oběma rybářům!

„Koukej! Konečně ti idioti na parníku zjistili, že někdo spadl přes palubu!“ slyšela pohrdavě pronést jednoho ze svých zachránců. „Otáčejí. Doufejme, že z toho bude tučná odměna!“

„Nepředbíhej! Já se ujmu vesla. Ty nejdřív zapal lucernu, ať jim dáme znamení a nemusíme se jako blbci za nimi hnát!“ zvolal druhý a otočil otevřený člun opět do větru, aby se dostal co nejrychleji k parníku.

„Hele, to si můžeme ušetřit! Ti teď určitě nahodí světlomety a pak nám stačí mávat tímhle starým hadrem! No, koukej! Tamhle už jeden světlomet tancuje!“

Harriet zpozorněla. Ty hlasy jí připadaly povědomé. Nebo se mýlí? Může to tak skutečně být? Je tak neuvěřitelná náhoda vůbec možná? Vlhkou rukou si odhrnula mokré vlasy z obličeje a pokoušela se v temnu něco rozpoznat.

Posadila se a upřeně zkoumala tváře svých dvou zachránců, které zprvu považovala za rybáře. „Jste… jste to vy?“ zeptala se váhavě. „Ti dva… zloději ústřic? Lenny a Frank?“

Sotva byla otázka vyslovena, světelný kužel reflektoru sklouzl po šalupě, zastavil své tápající putování, vrátil se trhnutím k ní zpět a pevně ji držel svým zářícím světlem. Z paluby parníku zazněl jásot. Silný hlas přehlušil všechny ostatní. Byl to hlas otce, který volal její jméno. Žije tedy, bohudíky! Nespadl přes palubu a taky se zřejmě vážně nezranil, když tak hlasitě volá její jméno!

„Člověče, Frankie! Jestli to není ta maličká s černými copy a zelenýma kočičíma očima, co nás před nedávnem schovala v kočáře!“

„Skutečně! No to nechápu!“

Harriet na ně zírala stejně nevěřícně. Byli to skutečně oni, ten s kudrnatou hlavou a jeho přítel, drzý kluk se světlou hřívou a jizvou nahoře vlevo na čele, který si tehdy dovolil tu nestydatost, že ji políbil na pusu! Seděl vzadu u vesla.

„No, jestli tohle není dobrý znamení! Zrovna tuhle malou jsme vylovili ze zálivu!“ zavolal ze zádi člunu, posunul si kšiltovku do týlu a vesele se smál. Ano, dokonce na ni mrkl, jako by spolu sdíleli nějaké zábavné tajemství!

„Tak to se vsaď, o co chceš, kamaráde!“ zavolal na něho ten druhý. „Tohle bude určitě proklatě úspěšná noc!“

Harriet, zmítaná mezi pobuřující vzpomínkou a vděčností, nevěděla, co na to říct. A pak už taky přirazili k parníku.

„Tak a tím jsme si asi kvit, co říkáš, pusinko?“ šklebil se široce Lenny, když se už Harriet jednou nohou zaklesla do oka provazového žebříku, jenž visel z boční paluby a sahal až k nim do člunu.

„To tedy ne,“ odsekla, otočila se k blonďákovi, který držel žebřík, a vlepila mu pořádný pohlavek. „Teď jsme si kvit!“

PRVNÍ DÍL

1903

1

Harriet seděla v luxusním voze vlaku Overland Limited u svého obvyklého stolu u okna a sáhla po novinách, jež si nechala obstarat při krátkém pobytu v Sacramentu od personálu vlaku Southern Pacific. Ale ve skutečnosti nečetla, stejně jako se ani nedotkla čaje na stole prostřeném damaškovým ubrusem. Během posledních hodin dlouhé cesty si chtěla nerušeně srovnat myšlenky. A aby si nikdo nesedl na místo proti ní a nemusela s ním konverzovat, položila demonstrativně na volné místo cestovní tašku z těžké gobelínové látky, kterou si schválně proto přinesla ze svého lůžkového kupé.

Za pravidelného rachocení kol a zpěvu kolejnic se kolem jejího okna táhla široká rovina San Joaquin Valley se svou úrodnou zemědělskou půdou. Podle toho už byla skoro zpátky ve svém milovaném San Francisku, ve Zlaté bráně světa, jak otec obvykle nazýval město a záliv. Co už znamenalo těch pár hodin, které ještě zbývaly do jejího příjezdu do přístavu Oakland, a krátká přeprava trajektem na druhý břeh? Zvlášť když na ni tentokrát nečekal žádný vlak, který by ji po dvou třech týdnech zase dopravil zpátky do Bostonu a anglické věznice, která se jmenovala Madame Worchester´s Institute for Young Ladies. Od prvního dne to místo nenáviděla. Protože šlo skutečně o vězení v pravém smyslu slova. Téměř pět let tam strávila, čas plný tichého utrpení.

Desetkrát přejela obrovský kontinent, bylo to pět cest na východ a pět na západ. Naštěstí v první třídě a od rána do noci o ni pečoval legendární Pullmanův personál, jehož exkluzivní servis v Pullmanových vagonech v ničem nezaostával za servisem v pětihvězdičkovém hotelu. Její lůžkové kupé, to byl skutečný sen z jemně vyřezávaného a pozlaceného ořechového dřeva, s leptaným a pomalovaným sklem a postříbřeným kováním. Před oknem visely těžké damaškové závěsy, umývací stůl byl z nejlepšího mramoru a rám zrcadla nad ním pozlacený. Sedačky byly tlustě polstrované plyšem, podlaha pokrytá drahocenným bruselským kobercem a klenutý strop ve stylu fresky překrásně pomalovaný ve zlatě, smaragdové zeleni, karmínové rudé, azurově modré a jinými nádhernými barvami. A stejně nádherné byly i jídelní vůz a vůz zařízený jako salon.

Víc než jednu návštěvu domova za rok, v létě nebo ke Díkůvzdání, její matka nepovažovala za vhodnou a finančně omluvitelnou. Otec se v každé diskuzi na toto téma držel zpátky. Do takových „ženských záležitostí“ se z principu nevměšuje, prohlásil jednou na závěr s konečnou platností. Při čtyři a půldenní jízdě vlakem ji vždycky doprovázela guvernantka, aby neutrpěla její dobrá pověst. Na cestě ze západu na východ ji zprostředkovala železniční společnost a při jízdách na západ ji vybírala madame Worchesterová.

Tentokrát se té staré koze při volbě guvernantky vloudila kapitální chyba – a poprvé byla Harriet tomu hubenému koštěti upřímně vděčná. Protože její guvernantka Polly Strickerová, lehce si šlapající na jazyk, už dobře sedm nebo osm let po třicítce a s půvabem naftalínové kuličky, se na rozdíl od všech ostatních starších guvernantek dala až příliš ráda od ní vyplatit už v Chicagu. Což ani tak neovlivnil šek, jako tomu spíš napomohl asi padesátiletý prodejce závěsů a potahů se soví tváří, kterého už zřejmě omrzelo dlouholeté vdovství a který se Polly už prvního večera v salonu decentně dvořil. Zavěšená do něho opustila Polly vlak v Chicagu a ve své růžemi vyšívané kabelce měla k šeku navíc ještě poloviční výtěžek z navráceného jízdného. Druhou polovici si nárokovala pro sebe Harriet. Průvodčí jejího spacího vozu se za desetiprocentní podíl už v Detroitu postaral o vrácení jízdného.

To všechno by Harriet nejraději vylíčila madame Worchesterové v zlomyslném dopise, ale tu myšlenku hned zavrhla, protože tím by ublížila jen sama sobě a sklidila spoustu mrzutostí s matkou, a možná dokonce i s otcem. Nehledě na to, že by jí přirozeně hned vzali tajně získané peníze. A tento hezký svazek bankovek měl pro ni přece jen větší cenu než zadostiučinění pomstít se madame Worchesterové, aby se musela obávat o pověst svého institutu. Ještě nikdy neměla vlastní peníze – s výjimkou několika stříbrných mincí kapesného, jež měla měsíčně k dispozici na malé osobní výdaje.

Harriet si myslela, že svou poslední cestu zpátky domů nastoupí s pocitem nevýslovné úlevy, ba přímo štěstí. Že konečně unikne viktoriánsky přísnému řádu, formální opičí upejpavosti, nekonečným hodinám výuky v tisíci fazetách přísné etikety, povrchnímu, věčně stejnému klábosení o malichernostech a klepům druhých dívek, z nichž se za všechnu tu dobu ani jediná nestala její skutečnou přítelkyní. A v neposlední řadě afektovanému britskému akcentu té vyzáblé kozy Worchesterové!

Pocit, že opět získala svobodu, měla, ale o pocitu štěstí nemohla být řeč. Spíš byla stísněná, plná neklidu a starostí, a k tomu se družila ještě notná porce nechápavosti, jakož i hněv a hořkost. Před šesti dny, tři měsíce před původně plánovaným termínem odjezdu, dorazil do Bostonu telegram ze San Franciska. Zpráva skládající se z několika suchých slov ji připravila o všechnu radost. Její otec utrpěl o velikonoční neděli těžký záchvat mrtvice. Ve svém úleku a obavách si hned neuvědomila, že telegram nepodala matka, ale strýc Henry. A sice ne o velikonoční neděli nebo v následujícím dni, ale teprve ve středu večer, až po třech dnech!

Na druhou stranu to, že nepovažovali za nutné ji okamžitě informovat o strašné události v rodině, nebyla nijak nová zkušenost. Už jednou jí madame Worchesterová předala telegram, doprovázený přepjatě vroucími slovy, která měla zřejmě představovat něco jako útěchu. To bylo koncem roku 1898, několik týdnů po jejím příjezdu do Bostonu: zpráva o smrti jejího bratra Jonathana. Odeslaná pět dní poté, kdy se zřítil z příkré skalní stěny v horách Yosesmite! Pět dní! Jako by na ni v dalekém Bostonu úplně zapomněli a teprve v předvečer pohřbu si na ni vzpomněli. Smrt bratra, kterého milovala a odmalička zbožňovala, jí téměř zlomila srdce a rána se doteď nezacelila. Že ale na ni takovým způsobem zapomněli, jí způsobilo zcela jinou, neméně hlubokou ránu, která se zřejmě nezhojí nikdy.

Harriet si setřela slzy a dívala se z okna. Překvapeně zjistila, že má už za sebou San Joaquin Valley a stoupá do skromných pohoří Diablo Range. Teď už to nebylo daleko k přístavu Oakland.

Zaplatila nedotčený čaj, zanechala na stole nepřečtené noviny Sacramento Daily Record a přiměřené spropitné a odebrala se do svého lůžkového kupé, aby učinila poslední přípravy pro svůj příjezd. Samozřejmě dala matce vědět, kdy dorazí do Oaklandu. Sluha železnice za ni podal stručný telegram v Sacramentu, dvanáct a půl centu za slovo. Ale vsadila by se o cokoliv, že ji tam u trajektu nebude očekávat matka, ale v nejlepším případě strýc Henry.

2

Za slunečně jasného nebe vjel Overland Limited do oaklandského nádraží uprostřed přístavního terminálu. Po obou stranách konečné železniční stanice byla mola s ukotvenými trajekty, připravenými dopravit cestující do San Franciska, Sausalita, San Matea, Napa a k dalším oblastem zálivu.

Za prudkého syčení a funění a mohutných oblaků páry se vlak zastavil. Harriet, následována Pullmanovým nosičem, který se ujal jejích zavazadel, vystoupila na zastřešený peron. Okamžitě zahlédla strýce Henryho.

Bratr jejího otce se opíral o jeden z mnoha zelených nosných sloupů, na nichž spočívala konstrukce prosklené střechy. Kouřil cigaretu a studoval sázkové noviny menšího formátu o několika přeložených listech.

Henry Caldwell byl atraktivní čtyřiačtyřicetiletý muž, vždy bezvadně oblečený. Byl statný, i když ne tak urostlý jako Harrietin otec. Místo jeho plnovousu si pěstoval knír s krátkými vysoko zatočenými konci. Ten knír dával jeho kulatému obličeji lehce posměšný výraz, jenž se dobře hodil k jeho bezstarostné bytosti – jakož i k jeho sklonu k ironickým poznámkám, často společensky nepřijatelným. Tmavé napomádované vlasy měl uprostřed rozdělené pěšinkou. A samozřejmě byl jako vystřižený ze žurnálu. Na rozdíl od svého bratra, který se i po desetiletích jako rejdař stále ještě oblékal do těžkých nebo námořnicky modrých vlněných látek, jaké nosili kapitáni na moři, Henry miloval všechno, co bylo v módě. I když do května ještě zbývalo pár dní, už teď měl na sobě světlý letní oblek s krémově zbarvenou hedvábnou vestou a porcelánově modrou kravatou, která byla upevněná jehlicí posázenou perlami. A buřinka na hlavě měla přirozeně vhodnou barvu k skvělému obleku.

I když výdaje na oblečení jistě byly nemalé, mohl si strýc Henry elegantní garderobu dovolit. Byl čtvrtinovým podílníkem Caldwellovy dopravní společnosti, jež dobře vydělávala. Kromě toho měl zřejmě při svých sázkách na dostizích šťastnou ruku; Harriet přinejmenším slyšela, jak to jednou říkal jejich kočí Magnus Magnussen.

„Dobrý bože, kdo je tato okouzlující mladá dáma?“ zvolal škádlivě a na obličeji se mu objevil zářivý úsměv, když ji objevil. Rychle zastrčil sázkové noviny do vnitřní kapsy svého žaketu, odhodil cigaretu do kolejí pod vagonem a objal svou neteř.

„Nebesa, vždyť já už tě vůbec nepoznávám! Co se to jen stalo s mou malou holčičkou s dolíčkem ve tváři a hezkými copánky?“ Mžikal, jako by nevěřil svým očím. „Vypadáš úchvatně! A tak dospěle!“

Smála se a políbila ho na tvář. „Strýčku Henry, ty starý lichotníku! Dolíček přece ještě mám, tam kde vždycky byl!“

Henry rád přeháněl. Ale neviděl ji dva roky. Při její poslední návštěvě doma byl celé týdny v Mexiku a staral se o těžkou havárii jedné z jejich lodí, především ale o to, aby uhlídal otázku viny u místních korupčních úřadů. V těch dvou letech bezpochyby ztratila poslední dívčí rysy a stala se z ní mladá žena. Její dvouřadý cestovní kostým byl z tvídu, upnutý až k sametově černému stojatému límci, a měl nenápadnou barvu v holubičí šedi, protože v domě madame Worchesterové bylo dovolené oblečení jedině v tlumených tónech a bylo přísně zakázáno ukázat i kousíček nahé kůže, ale přece jen prozrazoval její zatím nepřehlédnutelnou ženskou postavu s pasem, který se obešel i bez korzetu.

„Tak toho starého si vyprošuju!“ odvětil a s mrknutím jí pohrozil prstem. „Řekni mi raději, kdy si se mnou vyjdeš, abych se tebou mohl pochlubit. Vezmu tě s sebou do mého klubu! Budou tě považovat za můj nejnovější úlovek a puknou závistí!“

Harriet se začervenala. Kompliment mohl být dobrosrdečný, žertovné povahy, bylo v něm ale i něco trochu smyslného. Prostě typický strýc Henry! Její matka by ho jistě pobouřeně napomenula, o tetě Idě ani nemluvě, ta by mu rovnou utrhla hlavu. Od porodu jejich syna Guye, prvního a jediného dítěte, natolik ztloustla, že ani nejutaženější korzet by nedokázal skrýt její matronovitou postavu, kdysi tak štíhlou. Na poznámky, které dělal o tělesných přednostech jiných, především velmi mladých žen – i když to bylo jen v žertu – reagovala nanejvýš přecitlivěle.

„Tak to si budeš muset odpustit, jinak si promluvím s tetou Idou!“ pohrozila v rozpacích.

„Jen to ne!“ polekal se a nasadil zkroušenou tvář. „Chceš, abych zbytek svých dnů na tomto světě strávil v rouchu kajícníka?“

Harriet si ho představila ve škrábavé košili hříšníka a málem vyprskla smíchy, ale smích jí vzápětí uvízl v hrdle. Najednou se zastyděla za tenhle vesele škádlivý rozhovor. Jak nevkusné vzhledem k smutným okolnostem, které ji přivádějí zpátky do San Franciska! Co jestli otec utrpěl ještě další záchvat a už nežije? Ale ne, to nebylo možné! To by se strýc Henry neobjevil ve světlém letním obleku a tak bezbožně by nežertoval.

Vycítil obrat jejích citů a řekl rychle: „Promiň, má milá, to bylo asi trochu nevhodné. Vážnost je pro mě obtížná a chtěl jsem tě aspoň na okamžik rozveselit.“ Netrpělivě se rozhlédl. „Ale pověz mi, kde je tvá guvernantka? Ta si ale dává na čas!“

„Na tu už nemusíme čekat. Propustila jsem ji a vyplatila už v Sacramentu,“ zalhala.

Nakrčil čelo. „To ale bylo nevhodné! Tvé matce se to vůbec nebude líbit. Víš přece, jaká v těchto věcech je!“

Ano, nesnesitelně včerejší a upjatá! Jako bychom nežili v novém století! odsekla by nejraději Harriet, ale místo toho řekla: „Guvernantka má v Sacramentu příbuzné, a tak jsem prostě nemohla jinak. To se nemusí nikdo dozvědět. Ty mě přece neprozradíš, strýčku?“ Věnovala mu úsměv žadonící o porozumění.

Henry si povzdechl. „Nu dobrá, to si asi raději ponecháme pro sebe,“ prohlásil nakonec a Harriet ho za to ještě jednou políbila na tvář, což ho viditelně usmířilo. „No, tak pojďme na palubu.“ Naznačil Pullmanovu nosiči, aby její zavazadla donesl na parník Amador, který kotvil sotva padesát kroků od nich, a nabídl jí rámě.

Přikývla, trochu se usmála a zavěsila se do něho. „Jak se daří otci?“

Strýc si zhluboka povzdechl. „No, byl to zřejmě těžký záchvat. Arthur to odnesl ochrnutím půlky těla a bohužel taky nemůže mluvit. Chci říct, nějaké zvuky vydává, ale je to naprosto nesrozumitelný blábol,“ informoval ji cestou na palubu parníku. „Ale snad se to zase zlepší, tvrdí doktoři. Musíme vyčkat a doufat v nejlepší.“ Koupil jízdenky a odměnil nosiče čtvrtdolarem, což bylo pro něho rovněž typické. Každý jiný by mu dal deset centů, a i to by bylo víc než dost.

Harriet to nevydržela v uzavřených, zakouřených společenských místnostech a vyšla nahoru na otevřenou promenádní palubu, zatímco strýc Henry se staral o to, aby byla její zavazadla bezpečně uložena. Tam nahoře mohla volně dýchat a pozorovat panorama svého milovaného města – malebné a zčásti strmé vyvýšeniny, korunované nádhernými vilami a jednotlivými mrakodrapy – trochu ji utěšilo vidět zase konečně před sebou milovaný záliv zářící ve slunci.

Na vodě panoval důvěrně známý, čilý ruch: čluny lodivodů, plachetnice všeho druhu a velikosti, rybářské čluny, nemotorné nákladní lodě s uhlím, osobní parníky, statné bárky, výletní čluny, privátní jachty a všudypřítomné kolesové parníky pluly po široké prosluněné ploše Sanfranciského zálivu.

Před pozadím temně zeleného pohoří Martin County, jež se vypínalo na protilehlém severním břehu za Sausalitem, objevila Harriet čtyři velké čínské džunky plující jihovýchodním směrem, každá se třemi lichoběžníkovými vratiplachtami s bambusovými výztuhami. Plachty v barvě dračí krve visely na ráhnech trojice stěžňů jako netopýří křídla a sluneční svit jako by jimi pronikal. Džunky měly, jako všechny čluny Číňanů, na každé boční straně namalované oko. Žádné oči, nevidíte, kam loď pluje znělo všeobecně známé a na nábřeží často posměšně citované rčení Číňanů o očích na jejich džunkách. Ty čtyři džunky směřovaly ke China Cove, kde bylo dobře dvacet osad čínských lovců krabů, kteří se usídlili na severní straně zálivu a své domy rádi stavěli na kůlech.

Parník Amador pomalu plul a džunky zmizely za ostrovem Yerba Buena. Šikmo vepředu se objevilo půl tuctu feluk, tradičních italských rybářských úzkých dřevěných plachetnic. Na přídi a na zádi zašpičatělé jako orlí zobák, převážně světlemodré, v barvě Panny Marie, s trojúhelníkovými, henou nabarvenými římskými vzdutými plachtami tančily po vlnách v čerstvém vánku.

Harriet obdivovala už jako dítě tyto odvážné rybáře, kterých bylo v San Francisku dobře stovka, plachtili ve svých drobných skořápkách za noci a téměř za každého počasí až ven ke skupině holých skalnatých Farallonských ostrovů a ostrých útesů třicet mil od průlivu Zlatá brána. Indiáni dali tomuto souostroví uprostřed moře jméno „Ostrovy smrti“. A to z dobrého důvodu. Obvykle se feluky vracely se svým úlovkem krátce po východu slunce do svého domovského přístavu Fisherman´s Wharf na North Beach.

Jak milý a důvěrně známý byl pro ni pohled na tyto malé čluny, rychlé jako šíp, dokonce na džunky a zle čoudící nákladní lodě a parníky! Jak velice to všechno postrádala během všech let v té věznici v Bostonu – tuto rozmanitost barev, lidi ze všech koutů světa, ruch a shon, zvuky a pachy. Nyní měla špatné svědomí, že při pohledu na město a pestrý ruch v zálivu cítí tak nezkrotnou radost a nesmutní!

Její tiché rozporuplné pozorování scenerie kolem skončilo, jakmile se k ní opět připojil strýc Henry. Sklonil hlavu, aby si zapálil cigaretu, jeho buřinka mu skýtala dostatečnou ochranu před větrem, a pak sám znovu začal mluvit o svém bratrovi.

„Přinejmenším je od včerejška zase doma. V nemocnici už pro něho nemohli nic víc udělat, jak tvrdili. Je odkázaný na pojízdné křeslo a musí…“ Odkašlal si a pokračoval v návalu rozpaků: „… nu ano, ve všech lidských potřebách a požadavcích života potřebuje pomoc druhých.“ Zamával cigaretou ve vzduchu. „Tedy při mytí, oblékání, jídle a tak dál.“

Harriet pochopila, na co naráží.

Zdálo se, že uhodl její otázku, kterou měla na jazyku, ale nedokázala ji vyslovit, protože se suše zasmál a zavrtěl hlavou. „Ne, samozřejmě mu nepomáhá tvá matka, bože chraň! Najala pro něho sluhu, zdatného muže, jak mi připadá, který prý trochu rozumí i terapii řeči po mrtvici. Ale ten dobrák má tvrdou práci, kterou mu nezávidím. Vždyť znáš otce. Jestli něco na smrt nesnáší, tak být na někom závislý. A zlost mu taky není právě cizí, tuhle schopnost rozhodně neztratil!“

„Jak… jak matka tuhle situaci zvládá?“ zeptala se stísněně, aby se připravila na to, co ji doma čeká.

„Tvá matka?“ Protáhl tvář. „Ta pořád ještě nosí smutek. Jako preventivní opatření, mohlo by se říct, kdyby člověk chtěl být zlý a nevěděl to líp,“ pronesl kousavě. „Promiň, je pochopitelné, že truchlí pro svého zlatého chlapce, ale Jonathan brzy bude pět let mrtvý! To už je snad pomalu načase, aby odložila smuteční oblečení a připomněla si jiné povinnosti.“

Harriet okamžitě pomyslela na svého malého bratra. „Jak se drží Elliot?“

Henry pokrčil rameny. „Ten je jako vždycky odkázaný sám na sebe. Nu, kdo je zásadně přehlížený, nikdy si nestěžuje a nic neočekává, nemůže být aspoň zklamaný.“

Tato zdánlivě necitelná slova ji zabolela. Ale jakkoliv zněla cynicky, vystihovala překvapivě trefně, jakou roli hraje v rodině její malý bratr, jakou vždycky hrál: roli tichého zasněného dítěte, které stojí ve stínu starších sourozenců, nikdy nedělá problémy a nikdy nepodnikne nejmenší pokus, aby na sebe upozornil nebo se nějak prosadil. Bylo to, jako by Elliot nebyl s nimi na scéně, na které se odehrával pohnutý rodinný život, ale seděl ztracený dole v hledišti a sledoval mlčky dění na scéně života. Ale tak to nesmí zůstat!

Zatím před nimi vyrostla do nebe hlavní budova přístaviště trajektů v San Francisku. Terminál ležel na konci Market Street, uprostřed v oblouku nábřeží. Denně vyjížděly flotily čadících trajektů více než tuctu podnikatelů od přístavních můstků, ale i mnohé z kolesových parníků tady měly své domovské molo. Z budovy dlouhé téměř dvě stě yardů strměla ve středu nad vchodem věž s hodinami jako španělská zvonice. A skutečně byla napodobeninou věže Giralda v sevillské katedrále.

„A jak se daří mé malé sestřičce?“

„Ashley? Těžko říct. Ta je ve svých čtyřech letech zřejmě ještě příliš malá, aby správně rozuměla, co se otci přihodilo a jaké následky to má pro vás pro všechny. Ale o Ashley bych si nedělal nejmenší starost. Ta malá ví, co chce, a umí se prosadit. Zklamává tedy nadále všechna očekávání.“ Zatáhl z cigarety a vrhl na ni pohled, který odpovídal kousavému sarkasmu jeho slov: „Myslím, že by si tvá matka přála, aby byla víc jako Elliot – když už se neukázala jako nový zlatý chlapec.“

„Strýčku Henry, jak můžeš něco takového říct? Vím, že máš rád kousavé poznámky, ale tady už zacházíš skutečně příliš daleko!“ napomenula ho Harriet, i když nijak důrazně. Protože tak docela nesprávný odhad strýce Henryho nebyl. Matka pevně počítala s dalším synem, a tomu odpovídalo její zklamání, ba zahořklost, když se narodila „jen“ další dívka.

„Skutečně?“ opáčil suše. „Téměř ve čtyřiceti znovu otěhotnět, to bylo tvé matce už dost trapné, to mi věř. Na tom si lidi pořádně smlsli. Ale kdyby to dítě byl statný chlapec vrhající se bouřlivě do světa, jako byl Jonathan, snášela by nepříjemné pohledy a klepy jistě mnohem snadněji.“

Kousla se do rtu a mlčela, zatímco Amador snížil rychlost a posádka dole začala připravovat přistávací manévr.

„Je to, jak to je,“ prohodil strýc tónem, jako by ho už to téma omrzelo, a odhodil nedopalek do moře. „Pro nás pro všechny se teď mnoho věcí změní a musíme se této hořké skutečnosti postavit. Je důležité, aby firma neutrpěla škodu, když je tvůj otec zatím neschopen jednat, proto obchody musí nerušeně pokračovat. A naši flotilu je třeba naléhavě zmodernizovat. S kolesovými parníky se nedá dále profitovat, ty jsme měli vyměnit už před lety. Taky je nejvyšší čas, abychom zredukovali počet našich plachetnic a přešli na nákladní lodě se silnými stroji. Ale to všechno by tě nemělo znepokojovat, má milá.“ Poplácal ji po ruce. „Ujmu se vedení firmy a o všechno se postarám. Ne že bych se o to v těchto těžkých časech rval, ale prostě mi nic jiného nezbývá.“ Ještě jednou ji poplácal po ruce a usmál se na ni.

Harriet si ale nebyla jistá, jestli ji ten úsměv měl povzbudit nebo zda vůbec patřil jí. Letmo ji napadlo, že měl možná docela jiný, velmi sobecký důvod, ale tuto nepěknou myšlenku rychle zapudila. Moment zmatku pominul a opět udělal místo otázce, co všechno ji asi doma očekává.

3

Frank Maynard a Lenny Gabrelli seděli v Cobweb Palace, kouřili cigarety z levného mexického tabáku, které si sami ubalili, popíjeli ostrý mezcal a slavili shledání po více jak dvou a půl letech. A především vzpomínali na dobu, kdy ještě se svou šalupou Bay Runner v noci vyráželi na lup ústřic. Taverna Abe Warnera, už celá desetiletí neodmyslitelná od nábřeží, se kdysi jmenovala jinak, ale na ten bývalý název si už nikdo nepamatoval. Abe byl pověrčivý muž. Byl pevně přesvědčený, že zabít pavouka přináší velké neštěstí. A tomu odpovídaly husté pavučiny mezi začouzenými stropními trámy, pavouci snovali v rozích obrovské sítě, opravdové divy lapačů. Nikdo se neodvážil některého pavouka zabít nebo jen taky starou zaprášenou pavučinu setřít. U starého Abe se dostaly nejen nejlepší mušle ve městě, ale „Cobweb Palace“ fungoval i jako zpravodajská burza. Kdo nebyl v některých odborech, zanechal tu zprávu pro přátele, kteří neměli stálé ubytování. Tímto způsobem se také znovu našli Frank Maynard a Lenny Gabrelli. Lenny po ztrátě jejich šalupy vzal rychle do zaječích, pracoval nejdřív jednu sezonu na Aljašce u rybáře lososů a pak se plavil dva roky na britském klipru s obilím na trase Austrálie-Anglie. Že se vrátil do San Franciska, se Frank dozvěděl od Abeho teprve před několika dny.

„Pamatuješ, jak ten chlap tehdy v zálivu vyskočil z člunu a řítil se na nás?“ Lenny obrátil do sebe svůj mezcal a dal obsluze znamení, aby jim dolila. „Člověče, ten měl pěst jako demoliční kouli!“

„Mně by už stačilo, kdyby mě přetáhl železnou rourou v novinovým papíře. Ale máš pravdu, ten by to nenechal jen s vymlácenýma zubama a zlomenýma žebrama,“ mínil Frank. „Tomu čišela z očí vraždychtivost.“

Naštěstí ten chlap v měkkém pobřežním písku zakopl a při pádu narazil hlavou na pořádný kus naplaveného dříví. Ztratil vědomí a jeho druhové, kteří ho pronásledovali, se nejdřív ujistili, že není vážně zraněný, než se pustili za nimi. Těch pár vteřin stačilo Lennymu a jemu bohudíky k tomu, aby doběhli do pobřežního křoví, kde se ve tmě skryli.

Bylo vždycky riskantní přikrást se většinou za bezměsíčných nocí nebo za husté mlhy k roštům s ústřicemi, v tlustých botách se brodit mezi pekelně ostrými mušlemi, rychle plnit jutové pytle ústřicemi a zase zmizet. Za ty tři roky mnohokrát jen o vlásek unikli při svých loupežných taženích číhajícím strážím a brokovnicím jejich pronásledovatelů. V mladistvé povýšenosti nechtěli vzít na vědomí, že dříve nebo později padnou do léčky. Jednou skončí i to nejdelší štěstí. I když při jejich posledním loupežném tažení bylo štěstí ještě hodnou chvíli na jejich straně. Neboť to, že v noci, když Bay Runner shořel v plamenech, unikli se zdravou kůží, hraničilo s malým zázrakem. Což platilo i pro skutečnost, že zbytek dluhů, které si pro svou šalupu nadělali, už před dvěma měsíci splatili.

Bylo to šílené, do jakých rizik se pouštěli, uvědomoval si Frank. Ale co měl jinak dělat, tehdy, když ve čtrnácti seskočil v přístavu San Francisco z nákladního vlaku a nevěděl, co s ním bude dál? Přece jen měl sto třicet dolarů v kapse – a měl štěstí, že narazil na Lennyho. Ten sehnal Bay Runner, ale i pro takovou starou šalupu prolezlou červotočem jeho peníze nestačily. Tak si Lenny u jednoho lichváře, kterého znal ze své čtvrti Little Italy, půjčil ještě sto padesát dolarů, a pak se zařadili s  Bay Runner mezi piráty ústřic. Protože poctivou prací by kredit s lichvářským úrokem nikdy v životě nedokázali splatit.

„Jednou si zase pořídím člun,“ řekl Frank ve smutné vzpomínce na jejich divoké roky na  Bay Runner. Jak volní se tehdy přes všechnu nouzi a nebezpečí cítili – a svobodní skutečně byli! „Pak ale se vším, co k tomu patří, s pořádnou kajutou a tak.“

„Koukejme, vychází slunce!“ zvolal Lenny s radostným mrknutím oka, když servírka přišla s lahví a naplnila jim sklenice. Vylovil hnědý rýžový papír a ubalil jim dvě další cigarety.

„A co teď máš v plánu?“ zeptal se Frank, když zásoba společných vzpomínek došla. „Dáš se zase najmout na loď?“

„Ne, musím si tady nejdřív něco vyřídit. Kromě toho jsem se seznámil s někým, kdo mi může obstarat místo u rybářský policie. Možná by tě tam taky mohl dostat. Člověče, to by bylo něco! To bysme zase byli spolu, tak jako dřív, Frankie!“ zvolal Lenny nadšeně. „Mohli bysme si válet šunky a měli spoustu času na vedlejší kšefty. Mám v tom směru už pár dobrejch nápadů.“

Frank Maynard se zasmál a zavrtěl hlavou. „Neměj mi to za zlý, ale rybářská policie vážně není nic pro mě. To by taky bylo fakt směšný, my dva teď na straně zákona!“ Na druhou část Lennyho návrhu vůbec nereagoval, nechtěl se ho přece jen dotknout, kdyby řekl, že jeho potřeba riskantních obchodů je navždy pokrytá.

„Na tom něco je!“ připustil Lenny s širokým úšklebkem. „Slyšel jsem, žes byl hodnou chvíli formanem pro pilu dole u China Basin a pak ses na starý kolena dal k samaritánům?“ Znovu zamával svou prázdnou sklenkou směrem k servírce, prsaté rusovlásce.

Frank pokrčil rameny. „Ten chlap ležel v příkopě u cesty do San Matea strašlivě pochroumanej. Navíc příšerně lilo. Měl hroznej kašel a nedokázal se udržet na nohou. Jen bezcitný prase by ho tam nechalo bez pomoci!“

„A teď pro toho Žida pracuješ? Nikdy bych si nemyslel, že jednou půjdeš k hercům, a pak taky ještě k Hebrejci!“

Opovržlivý tón se Frankovi nelíbil. „Mně je úplně putna, v kterýho boha kdo věří nebo nevěří, Lenny. A Ezra Silverman není žádný herec. Kromě toho je poctivej a platí dobrou mzdu. Jeho kšeftem je kinematografie.“

„A to je co?“ zatvářil se Lenny nechápavě. „Něco jako věštění?“

Frank se zasmál a zavrtěl hlavou. „To slovo pochází z řečtiny, kínema znamená tolik jako pohyb nebo vibrace,“ vysvětloval. „A  gráphein znamená psát nebo popisovat. Dohromady to dává slovo kinematografie. A to znamená novou techniku: Movies, snímání a reprodukci pohyblivých obrazů. Přičemž Ezra se omezuje na předvádění takových pohyblivých obrazů.“

Lenny se kysele zašklebil. „No jo, já vždycky zapomenu, že pocházíš z proklatě študovanýho domu!“

„Což mě neuchránilo před tím, aby mě otec pravidelně nemlátil, ani před tím, abych dal sto třicet dolarů do našeho společnýho hrnce a stal se společně s tebou zlodějem ústřic. Kromě toho jsem ještě donedávna sám neměl ani páru o tý nový věci,“ zareagoval Frank na ironii svého starého kumpána. Že mu pojem kinematografie nic neříkal, i když vynález Thomase Edisona zase už tak nový nebyl, a že ještě nikdy nevkročil do kina, nebylo nijak překvapivé. Lenny se nikdy o takové věci nezajímal, raději trávil čas při kartách a kostkách ve špeluňkách nebo s lehkými děvčaty a nejraději spojoval jednu slabost s druhou. Na tom se zřejmě nic nezměnilo.

„Jasně, já nemyslím, že bys nebyl v pořádku,“ ujišťoval ho Lenny rychle. „Jenom pořád ještě nechápu, co přesně u toho Žida děláš.“

„Předvádíme na různých místech takový pohyblivý obrázky. Na to Ezra pronajme na jeden dva dny někde prázdný krám, kůlnu, skladiště nebo něco takovýho. Často, když někde nenajdeme nic vhodnýho, postavíme taky stan,“ vysvětloval Frank s nadšením muže, kterého těší jeho práce a až příliš rád o ní mluví. „Ano, a pak pořádáme několikrát za den naše představení. Ty trvají pokaždý půl hodiny, často taky čtyřicet minut. Ukazujeme totiž vždycky šest, mnohdy dokonce sedm Onereeler pro představení, jedno, jak dlouho…“

„ One reeler? Co to je?“ zabručel Lenny bez zvláštního zájmu a pokoušel se konečně upoutat pozornost rusovlásky s dráždivě velkým výstřihem na sebe a svou prázdnou sklenici.

„Tak se v branži nazývají filmy, protože tenký, na okraji perforovaný film se vždycky hodí přesně na jednu kovovou cívku. Ezra říká, že One reeler, jedna cívka v délce tisíce stop je už nějakou dobou standardem ve filmovým průmyslu,“ vysvětloval Frank a odepřel si podotknout, že krátké Onereeler podle Ezrova přesvědčení už brzy ustoupí delším filmům. Místo toho pokračoval s jistou hrdostí: „Já ostatně už pár týdnů stojím za kinetoskopem. To je přístroj, s kterým se filmy přehrávají a vrhají na jasný povrch, nejraději plátno.“ Byl v pokušení dodat, že nejen stojí za kinetoskopem, ale doprovází krátké němé filmy různými zvuky. Měl vždycky vedle sebe stůl s různými pomůckami jako trubku, plechová chrastítka, píšťalku, ruční sirénu, triangl, kravský zvonec a podobné věci, s nimiž se staral o dramatické efekty. Ale nechtěl se vystavit Lennyho posměchu.

„To zní fakt, jako že je to vzrušující,“ zamumlal Lenny, ale jeho znuděný výraz říkal něco docela jiného.

„Musíš se na to určitě přijít podívat. Představení stojí ostatně jen jeden niklák. Všichni, co v tom dělají, berou stejnou cenu, ale u nás za svých pět centů taky něco dostaneš! U Ezry Silvermana se představení vždycky skládá z něčeho veselýho, při čemž se popadáš za břicho, z melodramat, při kterých si především ženy popláčou, a na závěr přijde něco se spoustou napětí. U nás to budeš mít samozřejmě zadarmo. Dnes nás najdeš v Mission District, ve Valencia Street, na volném místě hned za Mission Brewery.“

Lenny téměř neposlouchal, protože nyní konečně přišla servírka k nim ke stolu. „No bylo načase, už tu dlouho dřepíme na suchu, zlatíčko!“

Frank rychle položil ruku na svou prázdnou sklenici. „Já si nedám, mohl bych ještě spadnout z kozlíku. Kromě toho už musím vyrazit. Giovanni Scalesi už na mě jistě čeká.“

Lenny udiveně povytáhl obočí. „Pohřebák Scalesi? Co s ním máš společnýho?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město snů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.