patitul

Brit Bennett

MATKY

Brit Bennett

MATKY

Tento příběh je smyšlený a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

Copyright © 2016 by Brittany Bennett

Translation © Irena Steinerová, 2022

ISBN 978-80-249-4786-0

Pro mámu, tátu, Briannu a Jynnu

1

Když jsme se o tom poprvé doslechly, nevěřily jsme tomu. Víte přece, jak se v kostele šíří drby.

Jako tenkrát, když jsme všichni mysleli, že náš kostelník První John zahýbá manželce, protože ho pastorova sekretářka Betty načapala, jak si u oběda důvěrně špitá s nějakou cizí ženskou. Navíc s mladou krasotinkou, co při chůzi kroutila zadkem, jako by se snad slušelo něčím kroutit před chlapem ženatým čtyřicet let. Když muž zahne manželce jednou, dá se to odpustit, ale vrkat s nějakou mladicí nad máslovým croissantem na zahrádce kavárny? To je úplně jiné kafe. Než jsme však stihly Prvního Johna pokárat, objevil se v neděli v kostele Poslední večeře s manželkou a tou mladou holkou, co kroutila zadkem – praneteří z Fort Worth, která přijela na návštěvu – a všechno bylo vyřešené.

Když jsme se o tom poprvé doslechly, myslely jsme, že to bude záhada podobného druhu, i když je nutno přiznat, že působila jinak. Taky jinak chutnala. Každé dobré tajemství má totiž nějakou chuť, než ho vyslovíte, a kdybychom si tenkrát našly čas poválet ho v puse, neušla by nám trpkost nezralého plodu, utrženého předčasně, ukradeného a poslaného do oběhu dřív, než bylo záhodno. To jsme ovšem neudělaly. Šířily jsme to trpké tajemství, jež se zrodilo toho jara, kdy se Nadia Turnerová nechala zbouchnout pastorovým synem a vypravila se na potratovou kliniku dolů do centra, aby si to nechala vzít.

Tenkrát jí bylo sedmnáct. Žila s otcem, mariňákem, a bez matky, která před šesti měsíci spáchala sebevraždu. Od té doby se holka chovala jako utržená z řetězu – byla mladá a vyděšená a svůj strach se snažila maskovat půvabem. A hezká, to ona byla, dokonce krásná, s jantarovou pokožkou, dlouhými hedvábnými vlasy a očima pableskujícíma v odstínech hnědé, šedé a zlaté. Jako většina holek už věděla, že krásou na sebe lze upozornit a za krásu se lze schovat, a jako většina holek se v tom ještě nenaučila chodit. Doslechly jsme se proto o jejích výpravách přes hranici do tanečních klubů v Tijuaně, o lahvi na vodu naplněné vodkou, kterou s sebou nosila na střední škole v Oceanside, o sobotách strávených na základně při kulečníku s mariňáky, které končily jejími podpatky zapřenými o zamlžené okénko vozu některého z nich. Možná to byly jen pomluvy, kdoví, až na jednu, která se ukázala jako pravdivá: celý poslední ročník střední školy se Nadia pelešila s Lukem Sheppardem a na jaře už v ní rostlo jeho dítě.

Luke Sheppard dělal číšníka v restauraci s mořskými plody U Tlusťocha Charlieho hned u mola, která byla proslulá čerstvým jídlem, živou hudbou a rodinnou atmosférou. Tak to aspoň tvrdila reklama v San Diego Union-Tribune těm, kdo byli tak bláhoví, aby tomu uvěřili. Pokud byste se v Oceanside pohybovali delší dobu, věděli byste, že to slibované čerstvé jídlo je včerejší ryba s hranolky, ohřívající se pod infračervenými lampami, a avizovanou živou hudbu, pokud se konala, obvykle zajišťovali odrbaní výrostci v roztrhaných džínách a se rty propíchanými zavíracími špendlíky. Nadia Turnerová navíc věděla o Tlusťochu Charliem věci, které se do reklamy v novinách nehodí, třeba že talíř Charlieho sýrových nachos je ideální vyprošťovák nebo že hlavní kuchař prodává nejlepší trávu severně od hranic. Věděla, že uvnitř nad barem visí žluté záchranné kruhy, takže tři černí číšníci tomu po dlouhé šichtě říkají otrokářská loď. Znala tajnosti o Tlusťochu Charliem, protože jí je prozradil Luke.

„Co třeba rybí prsty?“ zeptala se.

„Rozblemcanej hnus.“

„Těstoviny s mořskými plody?“

„Ať tě ani nenapadne.“

„Co se dá zkazit na těstovinách?“

„Víš, jak ten sajrajt dělají? Vemou rybu, co tady leží bůhvíjak dlouho, a nacpou ji do ravioli.“

„Dobře, tak potom chleba.“

„Když nedojíš chleba, dáme ho k dalšímu stolu. Budeš sahat na stejnej krajíc jako nějakej chlápek, co se celej den drbe na koulích.“

Tu zimu, kdy matka spáchala sebevraždu, Luke Nadiu zachránil před pozřením krabích kousků (imitace krabího masa fritovaná v sádle). Po vyučování se začala toulat, jezdila autobusy jen tak nazdařbůh a vyskočila, kde ji zrovna napadlo. Občas se vypravila na východ na základnu Pendleton, kde si zašla do kina nebo na kuželky ve Stars & Strikes, případně si zahrála kulečník s mariňáky. Ti nejmladší bývali nejosamělejší, proto si vždycky našla nějakou partu vojínů, neohrabaných, s vyholenou hlavou a velkými kanadami, a když se večer chýlil ke konci, většinou se už s některým líbala, dokud jí z toho líbání nezačalo být do pláče. Jindy zas vyrážela na sever, kolem kostela Poslední večeře až tam, kde pobřeží přecházelo v hranici. Na jihu pak nacházela další pláže, lepší pláže, pláže s pískem tak bílým jako lidé, co na něm leželi, pláže s dřevěnými promenádami a horskými dráhami, pláže za plotem. Na západ jet nemohla. Západ byl oceán.

Ujížděla autobusy od svého starého života, kde se po škole s kamarádkami poflakovaly po parkovišti před autoškolou nebo z tribuny sledovaly trénink fotbalistů, anebo si společně zajely do rychlého občerstvení In-N-Out. Blbla s kolegy v Jojově osvěžovně, a tančila u táboráku a šplhala na přístavní hráz, když ji někdo vyhecoval, protože vždycky předstírala, že se ničeho nebojí. Zaráželo ji, jak zřídka tenkrát bývala sama. Měla pocit, že si ji lidé celý den předávají jako štafetový kolík, od učitele matematiky přes španělštinářku, učitele chemie a kamarádky zpátky domů k rodičům. Pak tam jednoho dne matčina ruka chyběla a Nadia spadla, zřítila se na podlahu.

Teď kolem sebe nesnesla nikoho – učitele, kteří s trpělivým úsměvem omlouvali její pozdě odevzdané úkoly, spolužáky, jež přestali žertovat, jakmile si k nim přisedla u oběda, jako by ji jejich veselí mělo urážet. Když pan učitel Thomas zadal v občanské nauce práci ve dvojicích, kamarádky se rychle spárovaly a na ni zbyla další tichá spolužačka bez přátel: Aubrey Evansová, která se o polední přestávce vždycky vytrácela na schůze Křesťanského klubu, ne aby si vylepšila životopis před přijímačkami na vysokou (nepřihlásila se, když se pan Thomas ptal, kdo už odevzdal přihlášku), ale protože si myslela, že Boha zajímá, jestli strávila volnou hodinu ve třídě plánováním sbírky potravin pro potřebné. Aubrey Evansová, která nosila jednoduchý zlatý prsten cudnosti, jímž během řeči otáčela, a která vždycky chodila na bohoslužby v kostele Poslední večeře sama; nejspíš nějaké ubohé osvícené dítě zapřisáhlých ateistů, které se ze všech sil snaží dovést rodiče ke světlu. Po jejich první školní spolupráci se Aubrey k Nadie naklonila a ztišila hlas.

„Jen jsem ti chtěla říct, že je mi to líto,“ pronesla. „Všichni se za tebe modlíme.“

Znělo to upřímně, ale co na tom záleželo? Nadia nebyla v kostele od matčina pohřbu. Místo toho se vozila autobusy. Jednou odpoledne vystoupila v centru před podnikem Techtle Mechtle. Byla přesvědčená, že ji někdo zastaví – s batůžkem na zádech vypadala jako školačka –, ale vyhazovač, který dřepěl na stoličce u vchodu, sotva zvedl zrak od telefonu, když Nadia vklouzla dovnitř. V úterý ve tři odpoledne bylo ve striptýzovém klubu mrtvo, prázdné stříbrné stolky se matně leskly v záři reflektorů ze scény. Černé zatemňovací rolety bránily průniku slunečních paprsků; v uměle vytvořené tmě se na židlích naproti jevišti rozvalovali pupkatí běloši s kšiltovkami staženými do čela. V kuželu světla se vlnila rozkydlá bílá holka, prsa se jí houpala jako kyvadla.

V přítmí klubu mohla být Nadia se svým smutkem sama. Otec se upnul na kostel Poslední večeře. Účastnil se obou nedělních bohoslužeb, ve středu odpoledne chodil na katechismus a ve čtvrtek večer na zkoušku pěveckého sboru, i když neuměl zpívat; zkoušky byly pro veřejnost nepřístupné, ale nikdo neměl to srdce ho poslat pryč. Otec opřel svůj smutek o kostelní lavici, ale Nadia ho skrývala na místech, kam nebylo vidět. Barman pokrčil rameny nad jejím falešným průkazem totožnosti, namíchal jí drink a Nadia si sedla do tmavého kouta, popíjela rum s colou a dívala se, jak se na pódiu vrtí ženy s povislými vnadami. Žádné mladé hubené holky – ty si klub šetřil na víkendy a večery –, jen starší ženské přemýšlející o nákupních seznamech a starostech s dětmi, s těly vytahanými a poznamenanými věkem. Matka by se zhrozila – její dcera ve striptýzovém baru a uprostřed dne –, ale Nadia tam zůstala a pomalu popíjela pančované nápoje. Když byla v klubu potřetí, přitáhl si k ní židli starý černoch. Měl na sobě červenou kostkovanou košili, kšandy a zpod kšiltovky s nápisem Pacific Coast Bait & Tackle mu trčely chomáče šedivých vlasů.

„Co piješ?“ zeptal se.

„Co pijete vy?“ opáčila.

Zasmál se. „Ne-e. To je pitivo pro dospělý. Ne pro takový mrně jako ty. Objednám ti něco sladkýho. Co ty na to, kotě? Vypadáš, že seš na sladký.“

Usmál se a zajel jí rukou na stehno. Jeho dlouhé tmavé nehty, celé pokroucené, jí spočívaly na džínách. Než se stihla pohnout, objevila se u stolu asi čtyřicetiletá černoška ve fuchsiové flitrové podprsence a tangách. Přes břicho se jí táhly světle hnědé pásy jako tygří pruhy.

„Nech ji bejt, Lestere!“ vyštěkla. Pak se obrátila k Nadie: „Pojď, půjdeme se trochu provětrat.“

„Ale, Cici, vždyť jsem si s ní jenom povídal,“ namítal stařec.

„Prosím tě,“ opáčila Cici. „To děcko není ani tak starý jako tvoje hodinky.“

Odvedla Nadiu k baru a vychrstla zbytek jejího pití do výlevky. Pak vklouzla do bílého kabátu a kývla na ni, aby s ní šla ven. Na pozadí břidlicově šedého nebe působila hranatá silueta šantánu ještě depresivněji. O kus dál u zdi kouřily dvě bělošky a obě zvedly ruku na pozdrav, když Cici s Nadiou vycházely ze dveří. Cici na ně mávla a zapálila si cigaretu.

„Máš hezkej obličej,“ řekla. „To jsou tvoje skutečný oči? Seš míšenka?“

„Ne,“ odvětila. „Totiž, jsou to moje oči, ale nejsem míšenka.“

„Mně připadáš jako míšenka.“ Cici vyfoukla stranou proužek kouře. „Uteklas z domova? No nekoukej na mě tak. Já tě neudám. Žáby jako ty sem chodí v jednom kuse, chtějí si trochu přivydělat. Není to legální, ale Berniemu to nevadí. Bernie tě na chvilku pustí na pódium, abys předvedla, co umíš. Nečekej ale žádný vřelý přivítání. Už tak je dost těžký bojovat s těma blonďatejma courama o dýška – jen počkej, až uvidí tvůj běloskvoucí zadek.“

„Já nechci tancovat,“ ohradila se Nadia.

„Aha. Sice nevím, co hledáš, tady to ale nenajdeš.“ Cici se k ní naklonila blíž. „Víš, že máš průhledný oči? Vidím ti skrz ně až do hlavy. Není tam nic než smutek.“ Zalovila v kapse a vytáhla hrst pomačkaných jednodolarovek. „Tohle pro tebe není vhodný místo. Jdi radši k Tlusťochu Charliemu a dej si něco k jídlu. Běž.“

Nadia zaváhala, ale Cici jí upustila bankovky do dlaně a sevřela jí ruku v pěst. Možná to není špatný nápad, předstírat, že je na útěku z domova, a možná je to svým způsobem pravda. Otec se jí nikdy neptal, kde byla. Vrátila se domů v noci a našla ho v křesle, jak se potmě v obýváku dívá na televizi. Vždycky se zatvářil překvapeně, když odemkla vstupní dveře, jako by si vůbec nevšiml, že byla pryč.

U Tlusťocha Charlieho se Nadia usadila v zadním boxu a listovala jídelním lístkem, když vtom se z kuchyně vynořil Luke Sheppard v bílé zástěře kolem boků a černém firemním tričku, jež se mu napínalo přes svalnatou hruď. Byl pořád stejně hezký, jak si ho pamatovala z nedělní školy, až na to, že teď z něj byl muž, do bronzova opálený, se širokými rameny a ostře řezanou čelistí zarostlou strništěm. Navíc teď kulhal, šetřil levou nohu, ale jeho nerovnoměrná chůze a opatrnost, s níž našlapoval, ji k němu ještě víc přitahovala. Co jí zemřela matka, Nadiu zajímal každý, kdo svou bolest ukazoval navenek, protože ona sama to nedokázala. Dokonce ani neplakala na pohřbu. Na smutečním karu ji všichni chválili, jak dobře to zvládá, a otec ji vzal kolem ramen. Během obřadu seděl zhroucený v kostelní lavici a ramena se mu bezhlesně třásla; brečel po chlapsku, ale přesto brečel, a Nadiu poprvé napadlo, jestli třeba není silnější než on.

Niterná bolest má zůstat uvnitř. Jak zvláštní musí být trpět viditelně, prožívat bolest, kterou nelze skrýt. Pohrávala si s rozkládacím jídelním lístkem, zatímco Luke kulhal k jejímu boxu. Loni se Nadia společně s ostatními farníky z kostela Poslední večeře stala svědkem smutného konce jeho slibné sportovní kariéry. Po běžné přihrávce ho faulovali a zlomil si nohu, kost mu prorazila kůži. Komentátoři tvrdili, že bude mít štěstí, pokud bude ještě někdy normálně chodit, natož hrát, takže nikoho nepřekvapilo, když mu Státní univerzita v San Diegu ve druhém ročníku zrušila stipendium. Nadia ho ovšem neviděla od chvíle, co ho propustili z nemocnice. V jejích představách ještě stále ležel na lůžku, obklopený pozornými sestrami, s nohou v sádře mířící ke stropu.

„Co tady děláš?“ zeptala se teď.

„Dělám tady,“ odpověděl a pak se zasmál, ale znělo to tvrdě, jako když zaskřípe židle po podlaze. „Jak se daří?“

Nepodíval se na ni a listoval v objednávkovém bločku, takže věděla, že už slyšel o její matce.

„Mám hlad,“ řekla.

„Tak se ti daří? Že máš hlad?“

„Můžu dostat ty krabí kousky?“

„To radši neriskuj.“ Přesunul jí prst po zalaminovaném jídelním lístku k nachos. „Tady. Zkus tohle.“

Jeho dlaň měkce spočívala na hřbetě její ruky, jako by ji učil číst, vedl jí ukazovák po neznámých slovech. V jeho přítomnosti si vždycky připadala hrozně nedospěle, jako třeba o dva dny později, když se vrátila do sekce, kde obsluhoval, a pokusila se objednat si margaritu. Zasmál se a natočil k sobě její falešný průkaz.

„Ale jdi ty,“ prohodil. „Není ti asi tak dvanáct?“

Změřila si ho přimhouřenýma očima. „Jdi do prdele,“ prohlásila, „je mi sedmnáct.“

Řekla to ale trochu moc hrdě a Luke se znovu rozesmál. I osmnáct – což jí nebude dřív než koncem srpna – by mu připadalo málo. Studovala ještě pořád na střední. Jemu bylo jednadvacet a na vysokou už jednou chodil, na skutečnou univerzitu, ne nějakou nástavbu, kam se každý po maturitě na pár měsíců zašije, než si najde práci. Nadia se hlásila na pět vysokých škol a momentálně čekala na výsledky přijímaček; vyptávala se Lukea na studentský život, třeba jestli jsou společné sprchy na koleji fakt tak příšerné, jak si představuje, nebo jestli spolubydlící opravdu natáhne na kliku ponožku, když chce mít soukromí. Vyprávěl jí o běhu ve spodním prádle a pěnových mejdanech, radil jí, jak maximálně využít možností menzy a jak získá delší dobu na vypracování písemek, když bude předstírat, že má poruchu učení.

Vyznal se a znal holky, vysokoškolačky, které chodily na přednášky v jehlových lodičkách, ne v teniskách, místo batohu nosily tašku přes rameno a prázdniny trávily na stáži v Qualcommu nebo California Bank&Trust, a ne v nějakém stánku s džusem na molu. Představovala si sama sebe na univerzitě jako jednu z těch kultivovaných slečen, a Lukea, jak za ní jezdí autem, a pokud by studovala v jiném státě, tak jak za ní během jarních prázdnin létá na návštěvu. Rozesmálo by ho, kdyby věděl, jak si ho Nadia v duchu začlenila do života. Často ji popichoval, když si u Tlusťocha Charlieho začala dělat domácí úkoly.

„Sakryš,“ pronesl, zatímco listoval její učebnici matematiky. „Ty seš ale šprtka.“

To sice nebyla, ale učení jí šlo snadno. (Matka si z ní kvůli tomu pokaždé utahovala, když Nadia přinesla jedničku z testu, na který se začala učit až večer předtím.) Obávala se, že její studijní úspěchy by mohly Lukea odstrašit, ale jemu se líbilo, jak je chytrá. Koukni na tuhle holku, řekl třeba číšníkovi, který procházel kolem, první černošská prezidentka, uvidíš. To se říkalo každé černé holce, která byla aspoň trochu nadaná. Nadia však ráda poslouchala, jak se s ní Luke chlubí, a ještě víc se jí líbilo, když si ji kvůli učení dobíral. Nechoval se k ní jako všichni ostatní ve škole, kteří se jí buď vyhýbali, nebo s ní mluvili, jako by byla křehká nádoba, která se po prvním ostrém slově roztříští na kusy.

Jedné únorové noci ji Luke zavezl domů a Nadia ho pozvala dál. Otec odjel na víkendové setkání mužského kruhu, pořádané kostelem, takže dům byl tmavý a tichý, když dorazili. Chtěla Lukeovi nabídnout drink – tak, jak to dělají ženy ve filmech, když muži podají masivní sklenici naplněnou čímsi tmavým a maskulinním –, jenže měsíční svit se odrážel od prosklených vitrín bez jediné kapky alkoholu a Luke ji přitiskl ke zdi a políbil. Neřekla mu, že je to poprvé, ale on to poznal. U ní v posteli se pak třikrát zeptal, jestli chce přestat. Pokaždé odpověděla, že ne. Sex bude bolet a to taky chtěla. Chtěla, aby se Luke stal její vnější bolestí.

Na jaře už věděla, v kolik hodin Luke končí v práci a kdy na něj má čekat v opuštěném koutě parkoviště, kde mohou být dva lidé sami. Věděla, které večery má volno; během těch nocí napínala uši, jestli nezaslechne zvuk jeho auta šinoucího se ulicí, a po špičkách se kradla kolem zavřených dveří otcovy ložnice. Věděla, které dny chodí do práce později, a tehdy ho tajně pouštěla dovnitř, než se otec vrátí domů z práce. Věděla, že Luke nosí firemní tričko o číslo menší, protože tak dostává větší dýška. Věděla, že když téměř beze slova klesne na kraj postele, děsí ho pomyšlení na dlouhou šichtu, takže toho také moc nenamluvila, přetáhla mu přes hlavu upnuté triko a přejela mu rukama po širokých ramenou. Věděla, že po celodenním pobíhání po place ho bolí noha víc, než je ochoten přiznat, a občas ho pozorovala, když spal, prohlížela si tenkou jizvu šplhající vzhůru ke kolenu. Kosti, tak jako všechno ostatní, jsou pevné, až dokud nejsou.

Věděla také, že u Tlusťocha Charlieho je od oběda až do šťastné hodinky mrtvo, takže když zjistila, že má pozitivní těhotenský test, nasedla na autobus a jela to Lukeovi oznámit.

První, co řekl, bylo: „Do prdele.“

Pak: „Seš si jistá?“

Pak: „Seš si fakt jistá?“

Pak: „Do prdele.“

V prázdném lokálu Nadia máčela hranolky v loužičce kečupu, dokud nebyly zplihlé a nacucané. Jistěže si byla jistá. Neotravovala by ho s tím, kdyby to nevěděla na sto procent. Už řadu dní se silou vůle snažila přivolat krvácení, modlila se aspoň za kapičku nebo radši pramínek, ale místo toho viděla jen dokonalou bělost kalhotek. Toho rána tedy odjela autobusem do bezplatného těhotenského centra za městem, do šedé přízemní budovy uprostřed nákupního střediska. Recepční, téměř skrytá za řadou umělých pokojových rostlin ve vestibulu, Nadiu poslala do čekárny. Tam se připojila k hrstce mladých černošek, které k ní sotva zvedly oči, když si sedala mezi oplácanou holku, co dělala bubliny z fialové žvýkačky, a dívku v kraťasech s laclem, hrající na telefonu Tetris. Tlustá bílá poradkyně jménem Dolores odvedla Nadiu dozadu, kde se společně vmáčkly do kamrlíku tak malého, až se jim dotýkala kolena.

„Máš nějaký důvod si myslet, že bys mohla být těhotná?“ zeptala se Dolores.

Měla na sobě šedý žmolkovatý svetr s vyšitými ovečkami a mluvila jako učitelka ve školce, culila se a na konci věty mírně zvedla hlas. Musela si myslet, že je Nadia úplně pitomá – další černá holka, co je tak blbá, že netrvala na kondomu. Jenže oni prezervativ používali, aspoň většinou, a Nadia si teď připadala hloupě při pomyšlení, jak bezstarostně se při jejich obvykle bezpečném sexu cítila. To ona měla být ta obezřetnější. Mělo jí dojít, že stačí jediná chybička a může si zničit celou budoucnost. Znala těhotné holky. Vídala je, jak se kolébají po škole v obtažených tílkách a mikinách, které jim těsně obepínají břicho. Nikdy neviděla kluky, kteří je zbouchli – jejich jména byla zahalená tajemstvím, mlhavá a nepostižitelná jako všechny povídačky –, ty holky ale přehlédnout nemohla, kynuly jí přímo před očima. Zrovna ona měla být chytřejší. Vždyť se své matce taky narodila jen omylem.

Luke se na opačné straně boxu hrbil nad stolem a prolamoval si prsty, jak to dělával, když stál během zápasu u postranní čáry. V prvním ročníku Nadia strávila víc času pozorováním Lukea než sledováním týmu na hřišti. Jaké by to asi bylo, kdyby se jí ty ruce dotýkaly?

„Myslel jsem, že máš hlad,“ prohodil.

Hodila na hromádku další hranolek. Celý den nic nejedla – v puse měla slanou pachuť, tak jako obvykle před zvracením. Zula si žabky a opřela si mu bosá chodidla o stehno.

„Je mi blbě,“ vzdychla.

„Chceš něco jinýho?“

„Nevím.“

Odsunul se od stolu. „Přinesu ti něco jinýho –“

„Nemůžu si to nechat,“ hlesla.

Luke se zarazil, napůl ve stoje.

„Co?“ zeptal se.

„Nemůžu si to dítě nechat,“ pokračovala. „Já přece doprdele nemůžu bejt něčí matka, jdu na školu a táta by mě –“

Nedokázala se přimět vyslovit nahlas to, co chce udělat – slovo interrupce znělo hnusně a příliš technicky –, ale Luke to snad chápe, ne? Byl přece první, komu řekla, že jí přišlo oznámení o přijetí na Michiganskou univerzitu – sevřel ji v náruči dřív, než dokončila větu, a málem ji rozdrtil v objetí. Luke musí pochopit, že Nadia nesmí promarnit tuhle příležitost, svou jedinou šanci odejít z domova, opustit mlčícího otce, který se usmíval jen naoko, když mu ukázala ten e-mail, ale Nadia věděla, že bude šťastnější, když jeho dcera odjede, protože mu aspoň nebude svou přítomností připomínat, co ztratil. Nadia nemůže dopustit, aby ji to dítě přikovalo na místě, když právě dostala možnost uniknout.

Pokud to Luke chápal, neřekl to. Zpočátku mlčel a klesl zpátky do boxu, tělo měl náhle malátné a těžké. V tu chvíli jí připadal ještě starší, zarostlý obličej měl unavený a ztrhaný. Natáhl se pro její bosé nohy a položil si je do klína.

„Dobře,“ pronesl a tišeji dodal, „dobře. Pověz mi, co mám dělat.“

Nesnažil se ji přemlouvat. Oceňovala to, i když v koutku duše doufala, že udělá něco staromódního a romantického, třeba že ji požádá o ruku. Nikdy by nesouhlasila, ale bylo by hezké, kdyby to aspoň zkusil. Místo toho se zeptal, kolik potřebuje peněz. Cítila se hloupě – na něco tak praktického jako platba za chirurgický zákrok vůbec nepomyslela –, Luke jí však slíbil, že prachy sežene. Když jí druhý den podával obálku, požádala ho, aby s ní na té klinice nečekal. Pohladil ji po šíji.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

„Jo,“ řekla. „Stačí, když mě pak vyzvedneš.“

Cítila by se hůř, kdyby měla publikum. Zranitelně. Luke ji už viděl nahou – dokonce vnikl do jejího těla –, v žádném případě by však nesnesla, aby viděl něco tak intimního jako její strach.

Ráno v den zákroku odjela Nadia autobusem do centra na interrupční kliniku. Už mnohokrát kolem ní projížděla – nevýrazná béžová budova, přikrčená ve stínu Bank of America –, nikdy ji však nenapadlo přemýšlet, jak asi vypadá uvnitř. Zatímco autobus kličkoval směrem k pláži, nepřítomně zírala z okna a představovala si sterilní bílé zdi, ostré chirurgické nástroje na miskách a otylé recepční ve vytahaných svetrech, které nahánějí ubrečené dívky do čekáren. Ve skutečnosti byl vstupní vestibul vzdušný a světlý, stěny byly vymalované krémovým odstínem, který měl jistě nějaký vznešený název typu perleť nebo slonová kost, a na dubových stolcích vedle štosů časopisů stály modré vázy naplněné mušlemi. Nadia na židli nejdál od dveří předstírala, že si čte National Geographic. Nějaká zrzka vedle ní luštila křížovku a polohlasně si přitom mumlala legendu; její kluk seděl rozvalený vedle ní a civěl do telefonu. Byl to jediný chlap v celé místnosti a z té zrzavé holky čišela nadřazenost; zřejmě si připadala milovanější, když ji sem doprovodil přítel, ačkoli za moc nestál – vůbec si s ní nepovídal ani ji nedržel za ruku, jak by to udělal Luke. Na druhé straně místnosti seděla mladá černoška v přiléhavých žlutých šatech a vzlykala do rukávu džínové bundy. Vedle ní trůnila matka, mohutná matrona s fialovou růží vytetovanou na paži a rukama zkříženýma přes prsa. Tvářila se naštvaně, anebo možná jen ustaraně. Ta holka vypadala na čtrnáct a čím hlasitěji popotahovala, tím usilovněji se všichni vyhýbali pohledu na ni.

Nadiu napadlo, že by mohla Lukeovi poslat textovku. Jsem tu. Vše ok. Právě mu však začínala směna a měl dost starostí i bez toho. Pomalu listovala v časopisu, občas zvedla oči od stránek a zabloudila pohledem k blonďaté recepční se sluchátky, která se usmívala do mikrofonu, k autům projíždějícím venku, k modré váze s mušlemi. Její matka nesnášela pláže – špinavý písek a všude špačky od cigaret –, ale mušle milovala, takže pokaždé, když se vypravili k moři, procházela se celé odpoledne po břehu a sbírala je z vlhkého písku.

„Uklidňujou mě,“ řekla jednou. Přidržovala Nadiu, která jí seděla na klíně, opatrně otáčela lasturou a ukazovala jí její perleťový vnitřek. Mušle jí v ruce pableskovala v levandulových a zelených odstínech.

„Turnerová?“

Ve dveřích se objevila černá zdravotní sestra s prošedivělými dredy a přečetla její jméno ze seznamu na psací podložce. Když si Nadia brala kabelku, cítila, jak si ji žena měří pohledem a přejíždí očima po červené blůze, vypasovaných džínách a černých teniskách.

„Měla sis oblíct něco pohodlnějšího,“ prohlásila.

„Mně je pohodlně,“ opáčila Nadia. Připadala si zase jako ve třinácti, když stála v ředitelně a poslouchala kázání o slušném oblečení.

„Tepláky,“ pokračovala sestra. „Měli ti to říct, když jsi sem volala.“

„Říkali to.“

Sestra nesouhlasně zavrtěla hlavou a vykročila po chodbě. Vypadala utahaně, ne jako ty čiperné bílé ošetřovatelky, co pobíhaly po chodbách v růžových pláštích a gumových zdravotnických pantoflích. Jako by toho v životě viděla tolik, že ji už nic nepřekvapí, ani nějaká oprsklá holka v nevhodném oděvu, tak osamělá, že se nenašel ani jeden člověk, co by ji sem doprovodil. Ne, na takovéhle dívce nebylo nic výjimečného – ani její dobré známky, ani její půvab. Byla to jen další mladá černoška, která se dostala do maléru a hledala východisko.

Na ultrazvuku se technik Nadii zeptal, jestli se chce dívat na monitor. Není to povinné, dodal, ale některým ženám to pomůže celou věc uzavřít. Odmítla. Kdysi slyšela o jedné šestnáctileté holce od nich ze střední, která porodila a novorozeně nechala ležet na pláži. Zatkli ji, když se tam vrátila, aby policistovi nahlásila, že našla mimino, a on zjistil, že matkou je ona. Nadia často uvažovala, jak na to přišel. Možná si ve světle reflektorů hlídkového vozu všiml krve na vnitřní straně jejích stehen anebo ucítil čerstvé mléko, řinoucí se jí z bradavek. Nebo mu bylo podezřelé něco úplně jiného: jak opatrně mu to novorozeně podávala, s jakou obavou sledovala, jak děťátku oprašuje písek z jemného chmýří na hlavičce. Možná si při odjezdu všiml té mateřské lásky, která se od ní táhla jako pupeční šňůra k tomu opuštěnému dítěti. Něco tu holku prostě prozradilo, Nadia ale stejnou chybu neudělá. Nevrátí se zpátky. Nezaváhá a nedopustí, aby si to dítě zamilovala, aby ho vůbec poznala.

„Radši to už udělejte,“ řekla.

„A co vícerčata?“ vyptával se technik a popojel k ní na kolečkové židli. „Třeba dvojčata, trojčata…“

„Proč by mě to mělo zajímat?“

Pokrčil rameny. „Některé ženy to zajímá.“

Nadia toho už o tom dítěti stejně věděla až příliš, třeba že je to kluk. V této fázi se to sice nedalo říct s určitostí, ona však cítila ve svém těle cosi cizího, něco, co byla i nebyla ona. Něco samčího. Chlapečka, který by měl Lukeovy husté kudrny a úsměv s přimhouřenýma očima. Ne, ani o tomhle teď nesmí přemýšlet. Nemůže si dovolit zamilovat si to dítě kvůli Lukeovi. Když jí tedy technik zašmrdlal snímačem v modrém gelu na břiše, odvrátila hlavu.

Muž se po chvilce zarazil a přidržel jí sondu nad pupíkem.

„A hele,“ pronesl.

„Co je?“ zeptala se. „Co se stalo?“

Třeba ve skutečnosti není těhotná. To se může stát, ne? Možná byl ten těhotenský test vadný nebo to dítě vycítilo, že je nechtěné. Třeba to dobrovolně vzdalo. Nemohla si pomoct a otočila se k monitoru. Obrazovku zaplňovala výseč zrnitého bílého světla a uprostřed se nacházel černý ovál narušený jedinou bílou skvrnkou.

„Máte dokonale kulatou dělohu,“ oznámil technik.

„No a? Co to znamená?“

„Já nevím,“ řekl. „Třeba jste superhrdinka.“

Uchechtl se a zakroužil snímačem v gelu. Nadia nevěděla, co vlastně čekala, že na ultrazvuku uvidí – snad sklon čela nebo obrys bříška. Ne tohle, bílou fazolku tak malou, že by ji zakryla palcem. Jak by mohlo být tohle mrňavé světélko život? Jak by ji mohlo něco tak malého o život připravit?

Když se vrátila do čekárny, holka v džínové bundě hlasitě vzlykala. Nikdo se na ni nedíval, ani ta mohutná ženská, která teď seděla ob jednu židli. Nadia se spletla – to nemohla být její matka. Matka by si přece k plačícímu dítěti přisedla, ne od něj odsedla. Její máma by ji objala a vstřebala její slzy do svého vlastního těla. Konejšila by ji, kolébala v náručí a nepustila, dokud by ošetřovatelka znovu nevyvolala její jméno. Tahle ženština se však natáhla a štípla ubrečenou holku do stehna.

„Přestaň už,“ vyštěkla. „Chtělas bejt dospělá? Tak teď seš.“

Celý zákrok trvá jen deset minut, informovala ji ta zdravotní sestra s dredy. Je to kratší než epizoda televizního seriálu.

Na chladném operačním sále Nadia zírala na obrazovku před sebou, kde se střídaly záběry z pláží po celém světě. Reproduktory nad hlavou jí hrály meditační hudbu – klasická kytara doprovázená zvukem mořských vln – a ona věděla, že má předstírat, že leží na tropickém ostrově, natažená na jemném bílém písku. Když jí však sestra nasadila na obličej anesteziologickou masku a nařídila jí, ať počítá do sta, dokázala myslet jen na tu holku, co odložila mimino do písku. Možná je pláž přirozenější místo, kde nechat dítě, o které se nemůžete postarat. Opatrně ho položit na písek a doufat, že ho někdo najde – postarší pár na půlnoční procházce, pochůzkář přejíždějící kuželem svítilny po krabicích od piva. Kdyby ho ale nenašli, kdyby na něj nikdo nenarazil, vrátilo by se do svého prapůvodního domova, do oceánu, stejně jako to dítě v jejím lůně. Voda by vyrazila na břeh, uchopila by ho do náruče a ukolébala ke spánku.

Když bylo po všem, Luke pro ni nepřijel.

Hodinu poté, co mu volala, už zbyla na pooperačním pokoji poslední, stočená do klubíčka v růžovém polohovacím křesle, a tiskla si vyhřívací polštářek na bolavé břicho. Celou tu hodinu zírala do šera v místnosti, nedokázala rozeznat obličeje ostatních, ale představovala si, že vypadají stejně prázdné jako ten její. Holka ve žlutých šatech možná brečela do područky křesla. Zrzka možná dál luštila křížovku. Třeba tady není poprvé nebo už má doma nějaké potomky a další si nemůže dovolit. Kdoví, jestli je to snazší, když už má člověk dítě, jako odmítnout zdvořile nášup, protože už jste plní?

Mezitím už všechny ostatní odešly a Nadia vytáhla telefon, aby potřetí zavolala Lukeovi, když si k ní sestra s prošedivělými dredy přitáhla kovovou židli. Nesla jí papírový tácek s krekry a krabičku jablkového džusu.

„Ještě chvíli tě budou trápit křeče,“ oznámila jí. „Pomáhá na to teplo. Máš doma elektrickou podušku?“

„Ne.“

„Stačí, když si nahřeješ ručník. Funguje to stejně dobře.“

Nadia od začátku doufala, že by mohla dostat jinou ošetřovatelku. Sledovala, jak ty ostatní horlivě spěchají přes celou místnost za svými svěřenkyněmi, mile se na ně usmívají, tisknou jim ruce. Ta její sestra s dredy jí akorát vrazila pod nos tácek.

„Já nemám hlad,“ řekla Nadia.

„Musíš jíst. Jinak tě odsud nemůžu pustit.“

Nadia si povzdechla a vzala si krekr. Kde je Luke? Už měla dost téhle ošetřovatelky s vrásčitou kůží a kamenným obličejem. Toužila ležet ve své vlastní posteli, zachumlaná pod peřinou, s hlavou opřenou o Lukeovu hruď. Uvaří jí polévku a pak jí bude na svém notebooku pouštět filmy, dokud Nadia neusne. Dá jí pusu a pochválí ji, jak byla statečná. Ošetřovatelka si přehodila nohu přes nohu, pak ji zase sundala.

„Už se ti ozval ten tvůj kamarád?“ zeptala se.

„Zatím ne, ale on přijede,“ odvětila Nadia.

„Máš někoho dalšího, komu bys mohla zavolat?“

„Nikoho dalšího nepotřebuju, on přijde.“

„Ten už se neobjeví, zlato,“ prohlásila sestra. „Máš někoho jinýho, komu bys zavolala?“

Nadia zvedla oči; zarazila ji ženina jistota, že se Luke neukáže, ale ještě víc ji šokovalo, že ji oslovila zlato. To mazlivé zlato snad překvapilo i samotnou ošetřovatelku, jako by jí nechtěně vyklouzlo z úst. Jako když po tom zákroku Nadia ještě v deliriu pohlédla do rozmazaného obličeje zdravotní sestry a pronesla „Mami?“ tak sladce, až žena málem odpověděla ano.

2

Kdyby se nás tenkrát Nadia Turnerová zeptala, byly bychom ji varovaly, ať si ho drží od těla.

Však víte, co se povídá o dětech pastorů. V nedělní škole pobíhají po celém svatostánku, povykují a čmárají pastelkami po lavicích; na druhém stupni honí pastorův syn holky, zvedá jim sukně a jeho sestra si maluje pusu křiklavou rtěnkou, takže vypadá jako poběhlice; na střední škole kouří syn na parkovišti u kostela marjánku a dcera se muchluje na záchodcích s jáhnovým synem, který jí potichu stahuje punčocháče, co si musela obléct kvůli matce, protože dámy v kostele přece neukazují holé nohy.

Luke Sheppard, troufalý a drzý, s kudrnatými vlasy, širokými rameny hráče amerického fotbalu a tím svým úsměvem s přimhouřenýma očima. Každá z nás by jí hned řekla, ať se mu vyhne na sto honů. Samozřejmě by nás neposlechla. Vždyť co o tom vědí nějaké svíčkové báby? Netuší, jak ji Luke držel ve spaní za ruku, ani jak si hrál s jejími vlasy, když se spolu mazlili, ani jak si položil na klín její bosé nohy, když mu pověděla o tom těhotenském testu. Muž, který má s vámi celou noc propletené prsty a hladí vám chodidla, když jste smutná, vás přece musí milovat, aspoň trochu. Co o tom může pár starých matron vědět?

Odpověděly bychom jí, že když se to sečte dohromady, jsme o několik staletí starší než ona. Kdybychom poskládaly všechny naše životy pěkně vedle sebe, od začátku až do konce, tak jsme se narodily před velkou hospodářskou krizí, před občanskou válkou, dokonce před samotným objevem Ameriky. Během toho předlouhého žití jsme poznaly spoustu mužů, milá zlatá. Okusily jsme ždibeček lásky. Ten ždibeček medu na dně prázdné zavařovací sklenice, který ti udrží sladkost v puse na dost dlouho, aby zamaskoval tvůj hlad. Přejížděly jsme si jazykem po zubech, abychom si ten poslední zbyteček vychutnaly co nejdéle, a v celém tom sáhodlouhém životě nás nic nevyhladovělo víc.

Deset let před termínem Nadiina zákroku jsme poprvé navštívily interrupční kliniku v centru. Ale ne, ne kvůli tomu, co si myslíte. V době, kdy tu kliniku postavili, bychom se při pomyšlení, že se nám narodí dítě, ať už chtěné či ne, jen nevěřícně smály jako biblická Sára. Navíc už jsme v té době matkami byly, některé srdcem a jiné lůnem. Kolébaly jsme vnoučata, co nám svěřili na hlídání, učily děti ze sousedství hrát na piano a pekly koláče pro nemocné a nemohoucí. Každá z nás někoho zahrnovala mateřskou péčí, a co víc, všechny jsme chovaly mateřské city ke kostelu Poslední večeře, takže když se konal protest před vchodem na kliniku, připojily jsme se taky. Ne že bychom u nás v kostele dělali povyk kvůli každé prkotině, která se nám nelíbí. Že bychom hrozili pěstmi u kina s mládeži nepřístupným filmem nebo nakoupili hromadu cédéček s rapem a pak je rozmlátili, nebo psali dopisy do Sacramenta a dbali o to, aby celostátní seznam zakázaných knih zůstával dlouhý a aktuální. Naši farníci vlastně do té doby protestovali jen jednou, v sedmdesátých letech, když v Oceanside vznikl první striptýzový klub. Striptýzový klub, pouhých pár minut od pláže, kde se koupou a hrají si děti! Co bude následovat, bordel na molu? Proč rovnou neudělat z přístavu vykřičenou čtvrť? No, nakonec se Techtle Mechtle otevřely, a i když to byla skvrna na tváři města, všichni se shodli, že nová interrupční klinika je mnohem horší. Znamení doby. Potratová klinika si klidně vyroste přímo v centru, úplně samozřejmě, jako by to byla nějaká cukrárna.

Ráno v den protestu se celá kongregace shromáždila před nedostavěnou klinikou. John Druhý, který přivezl nemotorizované účastníky erární dodávkou; sestra Willisová, jež zapojila do vybarvování transparentů i žáčky nedělní školy, a tentokrát se dokonce osobně zúčastnila i Magdalena Priceová, která se jinak jen zřídka obtěžovala udělat něco pro kostel, pokud to vyžadovalo, aby zvedla zadek ze své klavírní stoličky. Prý chtěla na vlastní oči vidět, co vyvolalo takový poprask. Všichni jsme se shlukli kolem pastora, jeho manželky – takzvané první dámy – a syna; tenkrát to byl ještě kluk a kopal hroudy hlíny na chodník, zatímco se pastor modlil za duše neviňátek.

Náš protest trval pouhé tři dny. (Ne že by zakolísalo naše přesvědčení, ale skončili jsme kvůli militantním radikálům, kteří se k nám připojili; přesně ten typ pošahaných bělochů, co se jednoho dne dostanou do zpráv kvůli bombovému útoku na kliniku nebo pobodanému lékaři. Nikdo z nás netoužil být u toho, až některému z nich nadobro rupne v bedně.) Celé ty tři dny jezdil Robert Turner každé ráno v šest do centra a přivážel z kostela novou várku transparentů. Oni dva s manželkou nejsou žádní rebelové, jak řekl pastorovi, napadlo ho ale, že převoz cedulí je to nejmenší, co může udělat, když už má ten pick-up a vůbec.

To bylo deset let předtím, než začal být mezi lidmi známý jako ten s tou dodávkou, konkrétně černým pick-upem značky Chevrolet, jež se nakonec stal oficiálním dopravním prostředkem Poslední večeře, protože Roberta s ním všichni věčně viděli jezdit z kostela s rukou vystrčenou z okénka a korbou naloženou potravinovými koši, darovaným oblečením nebo kovovými židlemi. Samozřejmě nebyl jediným věřícím s dodávkou, byl však jediný ochotný ji kdykoli zapůjčit. U telefonu měl nachystaný diář a pokaždé, když mu zavolal někdo z farníků, pečlivě si ho tam zapsal golfovou tužtičkou. Občas si dělával legraci, že by měl do uvítací zprávy na záznamníku zahrnout i svůj pick-up, protože ten dostává víc vzkazů než on sám. Vtipkoval, ačkoli ho občas napadalo, zda to nakonec není pravda, jestli to auto není jediným důvodem, proč ho zvou na pikniky a společné akce, jestli tím skutečným hostem není vůz, potřebný k převozu reproduktorů a stolů a skládacích židlí, nikomu ale nevadilo, když se přidal také. Proč by ho jinak tak srdečně vítali, když každou neděli vcházel do kostela Poslední večeře? Uvaděči ho plácali po zádech a dámy za uvítacím stolem se na něj usmívaly a pastor se jednou mimochodem zmínil, že by se vůbec nedivil, kdyby to Robert za svou příkladnou službu bližním jednoho dne dopracoval až do rady starších.

Robert věřil, že díky té dodávce se jeho život obrátil k lepšímu. Byla tu však ještě jeho dcera. Lidi vždycky mívají slabost pro otce samoživitele, zvlášť když vychovávají dcery, ale Robert Turner by si získal jejich sympatie, i kdyby se s jeho ženou nestala ta příšerná věc, i kdyby si prostě jen sbalila kufry a odešla, což podle některých vyšlo prakticky nastejno.

Toho večera, když otec zajížděl dodávkou do garáže, ležela Nadia v posteli stočená do klubíčka a svírala si břicho. „Možná budeš mít silné křeče,“ varovala ji ta zdravotní sestra s dredy. „Může to trvat i několik hodin. Kdyby to už bylo nesnesitelné, zavolej na pohotovost.“ Ošetřovatelka jí nevysvětlila rozdíl mezi silnými a nesnesitelnými křečemi, ale podala Nadie bílý sáček, nahoře srolovaný jako svačinový pytlík. „Na bolest. Dvě pilulky každé čtyři hodiny.“ Dobrovolnice z kliniky Nadie nabídla, že ji sveze domů, a když Nadia nastoupila do dívčina zaprášeného nissanu, pohlédla z okna a uviděla tu zdravotní sestru, jak sleduje jejich odjezd. Dobrovolnice – zapálená blondýna kolem dvaceti – celou cestu nervózně brebentila a přelaďovala stanice v autorádiu. Vykládala, že studuje třetí ročník Kalifornské státní univerzity v San Marcos a v rámci oboru feministická studia vypomáhá na klinice. Zřejmě to byl ten typ dívky, která nastoupí na vysokou, vybere si obor feministická studia, a přesto očekává, že ji někdo bude brát vážně. Zeptala se, jestli má Nadia v plánu pokračovat ve studiu, a její odpověď ji zřejmě překvapila. „Michigan je dobrej!“ prohlásila, jako by to Nadia už dávno nevěděla.

To bylo před dvěma hodinami. Nadia pevně semkla víčka, právě proplouvala ledovým centrem bolesti k jejím teplejším okrajům. Chtěla si vzít další prášek, ačkoli věděla, že by měla počkat, jakmile však zaslechla zarachocení garážových vrat, rychle strčila oranžovou lahvičku s léky do bílého pytlíku a všechno to hodila do zásuvky nočního stolku. Cokoli neobvyklého by mohlo v otci vzbudit podezření, dokonce i ten nenápadný pytlík. Od chvíle, kdy Nadia zjistila, že je těhotná, byla skálopevně přesvědčená, že si otec všimne, že s ní něco není v pořádku. Matka na ní vždycky poznala, když měla špatný den ve škole, v momentě, kdy nasedla do auta. Co se stalo? zeptala se dřív, než Nadia stihla pozdravit. Otec nebyl nikdy tak vnímavý, jenže těhotenství není špatný den ve škole – všimne si, jak je Nadia vystresovaná, to přece nemůže přehlédnout. Zatím mu to naštěstí unikalo, ale Nadiu děsilo, jak se člověk může vrátit domů v jiném těle, jak se v jeho nitru může odehrávat něco velkého, a nikdo o tom neví.

Otec třikrát zaklepal a strčil do dveří jejího pokoje. Dnes měl na sobě služební khaki uniformu, která mu padla jako ulitá; i s nažehlenými puky a řadou odznaků na hrudi vypadal úplně přirozeně. Nadiiny kamarády často překvapovalo, že její otec slouží u námořní pěchoty. Nijak se nepodobal těm floutkům, které vídali ve městě, svalnatým suverénům, poflakujícím se před kinem a flirtujícím s kolemjdoucími dívkami. Možná byl otec zamlada taky takový, ale to si Nadia neuměla představit. Dnes byl tichý a zarputilý; vysoký šlachovitý chlap, který nikdy nepůsobil uvolněně, jako hlídací pes, který napjatě sedí s věčně nastraženýma ušima. Nakoukl do dveří, sklonil se a začal si rozvazovat nablýskané černé kanady.

„Nevypadáš moc dobře,“ prohlásil. „Nejsi nemocná?“

„Jen křeče.“

„Aha. Tebe bolí…“ Ukázal si na břicho. „Nepotřebuješ něco?“

„Ne,“ řekla. „Vlastně počkej. Můžu si pak půjčit dodávku?“

„Na co?“

„Na ježdění.“

„Myslím, kam pojedeš.“

„To nemůžeš.“

„Co nemůžu?“

„Vyptávat se mě, kam jedu. Je mi skoro osmnáct.“

„Nemůžu se zeptat, kam pojedeš mým vozem?“

„Kam bych asi tak jela?“ odsekla. „Na hranice?“

Otce nikdy nezajímalo, kam chodí, kromě případů, kdy si chtěla vypůjčit tu jeho drahocennou dodávku. Trávil večery tím, že kroužil kolem vozu na příjezdové cestě, namáčel rudý sametový hadřík do nádobky s voskem a leštil, dokud se karoserie neleskla jako zrcadlo. Jakmile pak zavolal někdo z kostela a poprosil ho o laskavost, otec vyrazil ze dveří; ke svému pick-upu vždycky běžel, jako by to bylo jeho jediné dítě, strádající a vyžadující jeho lásku a péči. Otec si povzdechl a prohrábl si šedivějící vlasy, které mu každé dva týdny stříhala, tak jak to dělávala matka; otec při tom seděl vzadu na dvorku s ručníkem kolem krku a Nadia mu jezdila strojkem po hlavě. Stříhání vlasů byla jediná chvíle, kdy měla pocit, že má k němu blízko.

„Do centra, jo?“ zeptala se. „Půjčíš mi prosím tě to auto?“

Zachvátila ji další vlna křečí, schoulila se a přitáhla si přikrývku těsněji k tělu. Otec chvilku postával ve dveřích a pak hodil klíče na prádelník.

„Můžu ti uvařit čaj,“ nabídl. „Měl by pomoct na – totiž, tvoje tety ho pily vždycky, když –“

„Stačí mi ty klíče,“ řekla.

Den poté, co Nadiu přijali na Michigan, ji Luke vzal do akvaparku, kde jezdili na tobogánech a divoké řece, dokud nebyli úplně zmáčení a unavení. Nadia se zpočátku obávala, že Luke navrhl akvapark proto, že ji považuje za dětinskou. Bavil se však stejně dobře jako ona, ječel, když se šplouchnutím dopadli do bazénu, a hned ji táhl na další jízdu, hruď měl posetou kapičkami vody a mokré kotlety se mu ve slunci leskly. Pak si pochutnávali na párcích v těstíčku u stolků před Rippityho deštným pralesem, kde se v nafukovacích kruzích plácaly děti, které byly na skluzavky ještě moc malé. Nadia si olizovala z prstů skořicový cukr, omámená sluncem a šťastná; byl to ten typ štěstí, který jí dřív mohl připadat všední, ale dnes působil křehce, jako by hrozilo, že když si moc rychle stoupne, sklouzne jí z ramen a roztříští se na kusy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.