O ČEM SE NEMLUVÍ

Kelly Rimmerová

EUROMEDIA GROUP

Pro Daniela, který má vždy ty nejlepší nápady.

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

Kelly Rimmerová: O čem se nemluví

Copyright © 2019 by Lantana Managment Pty Ltd

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2022

ISBN 978-80-249-4776-1

PROLOG

Sovětský svaz – 1942

Kněz, který nás oddával, byl vyhladovělý, promrzlý a oblečený v hadrech, ale duchapřítomně požehnal patce zplesnivělého chleba od snídaně a nabídl nám ji jako hostii.

„Opakujte po mně.“ Usmál se. Viděla jsem rozmazaně, přesto jsem však ten tradiční slib z prokřehlých rtů pronesla.

„Beru si tě, Tomaszi Slaski, za manžela a slibuji, že tě budu milovat, ctít a vážit si tě, budu ti věrná a neopustím tě, dokud nás smrt nerozdělí, ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.“

Svatba s Tomaszem pro mě představovala maják jako pro námořníka, který na rozbouřeném moři upírá pohled k signálnímu ohni na vzdáleném břehu. Naše láska byla řadu let důvodem k tomu, abych šla dál, žila a bojovala, a náš svatební den měl být krátkým oddechem od všeho strádání a utrpení. Jenže realita byla úplně jiná a v tu chvíli jsem prožívala neskonalé zklamání.

Měli jsme se vzít v majestátním kostele v našem rodném městě – ne tady, hned za stanovým městečkem uprchlického a vojenského tábora v Buzuluku, vzdáleni od stanů jen natolik, že nechutný pach osmdesáti tisíc zoufalých duší ve vzduchu mírně zeslábl. Přesto za to ta dočasná úleva stála. Byli jsme venku, chráněni pouze větvemi prořídlé jedle. Na to, že byl podzim, bylo neobvyklé chladno a z tmavošedého nebe padaly občasné velké sněhové vločky, tály na našich vlasech a oblečení nebo vytvářely další bahno na zemi u našich nohou.

Své „přátele“ ve shromážděném zástupu těch, kdo nám přáli hodně štěstí, jsem znala jen několik týdnů. Každý druhý člověk, který pro mě byl kdysi důležitý, skončil v koncentračním táboře nebo byl mrtvý či prostě pohřešovaný. Můj ženich rozpačitě odmítl přijmout hostii – to gesto ubohého laskavého kněze zmátlo, ale mě ani trochu nepřekvapilo. Dokonce i jako nevěsta jsem byla oblečená v tom jediném, co jsem měla, a do té doby se kdysi prostá rutina jako koupání stala dávno zapomenutým přepychem. Přemnožené vši, které ovládly celý tábor, neušetřily mě, ženicha ani kněze – a žádnou jinou osobu v malém hloučku gratulantů. Celá naše skupinka se neustále vrtěla a škrábala v zoufalé snaze utišit to nekonečné svědění.

Byla jsem otupělá šokem, což bylo téměř požehnání, protože mě to pravděpodobně zachránilo před tím, abych celý obřad proplakala.

Paní Konczalová byla pro mě jen další novou známou, ale rychle jsme se sblížily. Pečovala o sirotky a od příchodu do tábora jsem jí s pracovními povinnostmi pomáhala. Když obřad skončil, odvedla hlouček dětí z malého seskupení přihlížejících a blýskla po mně zářivým úsměvem. Pak zvedla paže jako dirigent a společně s provizorním pěveckým sborem začala zpívat Serdeczna Matko  – chvalozpěv milované matce. Sirotci byli špinaví, vyzáblí a osamělí stejně jako já, ale v tu chvíli vůbec neprojevovali smutek. Místo toho na mě upírali nadějné pohledy a toužili vidět mou radost. Nic jsem si nepřála víc než se utápět v ohavnosti své situace – ale naděje v těch nevinných očích převážila nad mou sebelítostí. Donutila jsem se věnovat jim všem hrdý zářivý úsměv a přiměla jsem se složit slib.

Rozhodla jsem se, že ten den už žádné další slzy neproliju. Pokud ti sirotci dokážou být tváří v tvář své situaci ušlechtilí a stateční, zvládnu to taky.

Od té chvíle jsem se už soustředila jen na hudbu a úchvatný zpěv paní Konczalové, který zesílil a linul se kolem nás ve vysokém pronikavém sólu. Líbezným čistým hlasem pěla melodii, jako by to byla hra – v okamžiku, který měl být radostný, mi přinášela něco, co se blížilo potěšení, v okamžiku, který měl být klidný, mi nabízela ztišení a znovu mě vracela k víře, kterou jsem si neustále přála ztratit.

Jak se ta píseň nesla dál, zavřela jsem oči a donutila se potlačit strach i pochyby, dokud se mi opět nepodařilo uvěřit, že polámané střípky mého života jednoho dne opět zapadnou na místo.

Válka mi vzala skoro všechno, ale odmítala jsem se smířit s tím, aby otřásla mou důvěrou v muže, jehož jsem milovala.

1

Alice

Mám šílený den, ale ať už je mi jakkoliv zle, vím, že mému synovi je ještě hůř. Jsme v Publixu, supermarketu několik bloků od našeho domu ve Winter Parku na Floridě. Eddie leží na zemi, kope kolem sebe a může si vykřičet plíce. Křečovitě se štípe do paže, kde mu už začínají naskakovat ošklivé fialové a červené modřiny. Kromě toho je celý od jogurtu, protože když tohle všechno před dvaceti minutami začalo, vyházel na zem obsah chladicího pultu a teď se na dlaždicích kolem něj povalují balíčky různých tvarů a velikostí – ze kterých dělá čím dál větší spoušť, jak do nich mlátí rukama i nohama a demoluje je. Obličej má od té námahy skvrnitý a na čele mu vyrážejí kapky potu.

Po lécích, které užívá, v posledních několika letech hodně přibral, takže teď váží přes třicet kilo – což je víc než polovina mé tělesné hmotnosti. Nemůžu ho zvednout a odnést do auta, jak jsem to dělávala, když byl mladší. Ani v té době mi to nepřipadalo snadné, ale tehdy byly tyto záchvaty na veřejnosti mnohem jednodušší, protože jsme mohli prostě vyklidit scénu.

K dnešní pohromě došlo, když Eddie vstoupil do uličky s jogurty. V porovnání s vrstevníky ve speciální škole, kam chodí, má poměrně širokou škálu jogurtů, které mu chutnají, přinejmenším jí jahodový a vanilkový značky Go-Gurt. Nesmíme ho nahradit jiným výrobcem ani balením – a ani nemá smysl snažit se staré tuby znovu doplnit, protože Eddie do nich nejspíš vidí.

Musí to být Go-Gurt. Musí být jahodový nebo vanilkový. A musí být v tubě.

Nedávno někdo ve firmě Go-Gurt rozhodl, že vylepší design grafiky na tubách – změnilo se tak logo a barvy jsou zářivější. Jsem si jistá, že si žádný designér neuvědomil, že taková drobná změna povede jednoho dne k tomu, že sedmiletý chlapec ve zmateném vzteku roztříská uličku v supermarketu.

Pro Eddieho je Go-Gurt jen ten se starou etiketou a tahle nová nálepka znamená, že v něm už nepoznává jídlo, které toleruje. Věděl, že půjdeme do obchodu pro jogurt, jenže pak jsme sem přišli, Eddie se podíval na dlouhý prostor před sebou a uviděl spoustu věcí, jež pro něj jogurty nejsou.

Snažím se vyhnout podobným incidentům, takže v ledničce doma máme vždy plnou polici Go-Gurtů. Nebýt nedávné babiččiny hospitalizace, na nákup bych zajela včera sama, když byl Eddie ve škole, ještě než snědl poslední dvě tuby a z toho, že nám „docházejí jogurty i polévka“, se stalo „zatraceně, jediné, co máme doma a Eddie to dokáže pozřít, je jen malá plechovka polévky, jenže k snídani polévku nejí“.

Vůbec nevím, co si teď počnu. Je mi jasné jen to, že jestli Campbellovi někdy změní etiketu konzerv s dýňovou polévkou, schoulím se do klubíčka a prostě to zabalím.

Možná se Eddiemu podobám víc, než si myslím, protože tahle jediná drobnost mě dnes taky skoro přivádí ke zhroucení. Kromě Eddieho a jeho sestry Pascale je v mém světě nejdůležitější osobou babička Hanna. Můj manžel Wade a matka Julita by se proti tomu tvrzení pravděpodobně ohradili, ale oba ve mně vyvolávají pocity marnosti, takže právě teď to tak mám. Moje babička, nebo spíš babča, jak ji odjakživa oslovuju, je v současné době v nemocnici, protože před dvěma dny utrpěla u jídelního stolu v pečovatelském domě záchvat, o kterém už víme, že to byla slabší mrtvice. Dnes tedy trávím celé dopoledne pobíháním – po domě, do auta, do uličky s jogurty –, abych se s Eddiem dostala za babčou a mohla s ní chvíli být. Dokonce si ani nechci přiznat, že možná pospíchám ještě víc než obvykle, protože se snažím co nejvíc využít chvil, jež nám s ní ještě zbývají. V pozadí všeho toho spěchu si čím dál víc uvědomuju, že jí dochází čas.

Eddie není ve skutečnosti nijak výmluvný, v podstatě neumí mluvit. Slyší skvěle, ale jeho jazykové schopnosti a způsobilost porozumět jsou příliš slabé. Takže abych ho dnes varovala, že nepůjdeme na vlakové nádraží, kde bychom jako obvykle ve čtvrtek pozorovali vlaky, musela jsem přijít se zrakovým symbolem, jejž by pochopil. Vstala jsem v pět ráno, vytiskla si nějaké fotografie, které jsem pořídila včera v nemocnici, a potom jsem je vystřihla a zastrčila do jeho časového plánu hned za symbol pro slovo jíst, Publix a jogurt. Napsala jsem formální popisek, který vysvětloval, že dnes musíme jít do nemocnice podívat se na babču, ale že bude ležet v posteli a nebude schopná si s námi povídat. Přesto bude babča v pořádku, Eddie bude v pořádku a všechno bude v pořádku.

Uvědomuju si, že řada ujištění v tom textu je lež. Nejsem naivní – babče je pětadevadesát, šance, že tentokrát odejde z nemocnice, je mizivá – a pravděpodobně vůbec v pořádku není. Ale Eddie to potřeboval slyšet, a tak jsem mu to pověděla. Posadila jsem ho s jeho rozvrhem i textem a obojí jsem s ním prošla, dokud si nezapnul iPad a neotevřel komunikační program, který používá – aplikaci augmentativní a alternativní komunikace, zkráceně AAK, což je jednoduchá, ale život měnící koncepce. Každá stránka na displeji ukazuje sérii obrázků představujících slova, která Eddie nedokáže vyslovit. Tím, že se jich dotýká, dokáže nahradit hlas. Dnes ráno se chvíli díval na displej a pak stiskl Ano, takže jsem věděla, že to, co si přečetl, alespoň do jisté míry pochopil.

Než jsme přišli do supermarketu a zjistili, že jsou obaly jogurtů jiné, bylo všechno fajn. Během doby, která od té chvíle uplynula, za námi neustále přichází a zase odchází znepokojený personál i nakupující zákazníci.

„Můžeme vám nějak pomoct, paní?“ ptali se zprvu a já zavrtěla hlavou, vysvětlila jim, že Eddie má diagnostikovaný autismus, a nechala je jít si vesele po svém. Později se nabídky pomoci staly naléhavějšími. „Můžeme vám ho pomoct odnést do auta, paní?“ Vysvětlila jsem jim, že ani v nejlepším rozpoložení nemá rád, když na něj někdo sahá, a pokud se ho začne dotýkat hromada cizích lidí, situace se ještě zhorší. Z jejich výrazů mi bylo jasné, že pochybují, že by se něco mohlo ještě víc pokazit, ale nejsou o tom přesvědčeni natolik, aby se to odvážili riskovat.

Kolem prošla nějaká žena s totožně oblečenými, dokonale vychovanými a nepochybně neurologicky typickými dětmi, které seděly vysoko v jejím nákupním vozíku. Když míjela mého neovladatelného syna, uslyšela jsem, jak se jí jeden z potomků ptá, co mu je, a ona zamumlala: „Potřebuje jen pořádně naplácat na zadek, zlatíčko.“

Jasně, pomyslela jsem si. Potřebuje jen naplácat. To mu vštípí, jak se má vyrovnat se smyslovým přetížením, a naučí ho to mluvit. Možná kdybych mu uštědřila pořádný výprask, spontánně by používal toaletu a mohla bych se zbavit posedle sešněrovaného denního rozvrhu, jímž předcházím jeho inkontinenci. Takové jednoduché řešení… Proč mě to nenapadlo už před sedmi lety? Ale právě když ve mně začal bublat hněv, letmo na mě pohlédla, a než se odvrátila, setkala jsem se s jejíma očima. Zachytila jsem v nich náznak lítosti a nepochybně i strach. Zrudla, otočila hlavu a z poklidné chůze s dětmi ve vozíku se stal vyložený sprint do vedlejší uličky.

Lidi takové věci říkají, protože se díky nim v situaci, která je nepochybně velmi rozpačitá, cítí líp. Neobviňuju ji, vlastně jí spíš trochu závidím. Taky bych si přála být pokrytcem, ale sedm let rodičovství Edisona Michaelse mě naučilo pokoře. Dělám to nejlepší, co můžu, ačkoliv to obvykle nestačí, a tak to zkrátka je.

Před několika minutami přišel vedoucí prodejny.

„Paní, musíme něco udělat. V zásobách udělal škodu za stovky dolarů a ostatní zákazníci začínají být rozrušení.“

„Jsem jedno ucho,“ pronesla jsem a pokrčila rameny. „Co navrhujete?“

„Můžeme zavolat sanitku? Je to akutní zdravotnický problém, ne?“

„A co si tak myslíte, že s ním provedou? Píchnou mu sedativa?“

Rozzářily se mu oči. „To můžou?“

Zamračila jsem se na něj a jeho obličej se znovu zasmušil. Chvíli jsme seděli v napjatém tichu a pak jsem vzdychla, jako by mě přesvědčil.

„Tak tedy zavolejte záchranáře,“ sdělila jsem mu. Přesto ho významný úsměv, který jsem mu věnovala, zřejmě vyděsil, protože ode mě o několik kroků couvl. „Zkusíme, jak se Eddie s jejich příjezdem vypořádá. Jsem si jistá, že houkající sirény, uniformy a další cizí lidi už nemůžou tuhle scénu moc zhoršit.“ Odmlčela jsem se a potom jsem na něj pohlédla jako neviňátko. „Je to tak?“

Vedoucí odešel, něco si pro sebe mumlal, ale s tou sanitkou si to zřejmě rozmyslel, protože jsem žádné sirény neslyšela. Místo toho je vidět znepokojené prodavačky, jak stojí na obou stranách uličky, tiše vysvětlují zákazníkům, co se děje, a nabízejí se, že jim vyberou jakékoliv zboží, které potřebují, aby je ušetřily chůze do blízkosti mého křičícího nezvladatelného syna.

Pokud jde o mě, právě teď vedle něj sedím na podlaze. Chci být rozvážná a klidná, ale přerušovaně vzlykám, protože nehledě na to, kolikrát se to už stalo, je to velmi ponižující. Vyzkoušela jsem už všechno, co jsem mohla, abych Eddieho záchvaty zmírnila, a veškeré mé pokusy selhaly. Tohle skončí teprve tehdy, až se Eddie unaví.

Měla jsem mít víc rozumu než riskovat a vodit ho dnes do obchodu. Myslím si, že úplně nechápe, co návštěva nemocnice znamená, ale ví, že něco není v pořádku. Nikoliv poprvé si přeju, abych ho mohla umístit do školy na celý všední týden místo dvoudenního rozvrhu, s nímž jsme se smířili. Kéž bych ho dnes mohla nechat ve škole a zajet sem sama, nebo kéž by se mi podařilo přesvědčit manžela Wadea, aby nešel do práce a zůstal s Eddiem doma.

Jenže Wade má schůzky. Vždycky má schůzky, zvlášť když nemít je by znamenalo, že by musel zůstat s Edisonem sám.

„Promiňte.“

Unaveně zvednu hlavu s očekáváním, že uvidím dalšího zaměstnance supermarketu, který mi přišel nabídnout „pomoc“. Místo toho se nade mnou sklání postarší žena – křehká, s laskavýma šedýma očima a nápadně modrým odstínem vlasů. Bez toho modrého přelivu by se hodně podobala mojí babče – drobná a hubená, ale cílevědomě upravená. Nese si elegantní kabelku a od hlavy až k patě je zahalená do pestrobarevné látky s gerberovým vzorem. Tyhle boty by si babča obula taky. Dokonce i teď, značně po devadesátce, si stále vybírá šaty se šíleným květinovým vzorem nebo výstřední krajkou. Mám pocit, že kdyby se ty dvě ženy setkaly, okamžitě by si padly do oka. Při tom pomyšlení se mi stáhne hruď a zmocní se mě netrpělivost.

Pospěš si, Eddie. Musíme zrychlit. Babča je nemocná a potřebujeme se dostat do nemocnice.

Žena se na mě vlídně usmívá a spiklenecky otvírá svou kabelku.

„Myslíte si, že by něco z tohohle mohlo pomoct?“ Vytahuje pár drobností – červený balonek, modré lízátko, dřevěnou panenku a dřevěný drejdl. Shrbí se vedle mě a všechno to položí na podlahu.

Už jsem se snažila Eddieho rozptýlit, takže vím, že tohle nezabere, ale stejně mě laskavost v ženině pohledu dohání téměř k slzám. Když se jí zadívám do očí, vidím soucit a pochopení – ale ani náznak lítosti. Je krásné a bohužel i vzácné mít někoho, kdo chápe mou situaci, místo aby ji soudil.

Zdvořile něco zamumlám a krátce od ní pohlédnu k Edisonovi, abych se pokusila zjistit, jestli tomu všemu náš rozhovor ještě neuškodil. Eddie se přinejmenším trochu ztišil a ostražitě ji pozoruje opuchlýma uslzenýma očima. Babču vroucně miluje. Možná i on vidí, jak jsou si ty dvě podobné.

Kývnu a žena zvedne balonek. Eddie nic. Ukáže mu panenku, ale jeho výraz zůstává stejně zoufalý. Pak lízátko, s totožným výsledkem. Už úplně ztrácím naději, když vtom zvedne drejdl a Eddieho kvílení k mému překvapení mírně poleví.

Po stranách jsou vyřezané barevné hebrejské symboly. Žena po jednom z nich přejede prstem, položí hračku na podlahu a elegantně švihne zápěstím. Jakmile se drejdl roztočí, barvy se hypnoticky spojí v zářivě rozmazanou šmouhu. „Můj vnuk má taky poruchu spektra,“ sdělí mi tiše. „Takže přinejmenším tuším, jak je vaše situace náročná. Ty drejdly jsou Bradenovy oblíbené…“

Eddie se upřeně dívá na tvarované dřívko, jak se točí. Jeho nářek ustane. Teď už přetrvává jen tiché vibrující vzlykání.

„Víte, jaký je význam těch hebrejských znaků?“ zeptá se mě žena tiše. Zavrtím hlavou a ona tiše čte: „Je to akronym – a znamená: Stal se obrovský zázrak.“

Ráda bych jí pověděla, že už na zázraky nevěřím, najednou si však nejsem jistá, jestli je to opravdu tak, protože se zdá, že se jeden právě odehrává přímo přede mnou. Eddie je už skoro zticha, kromě občasného popotažení nebo ozvěny vzlyku. Osa drejdlu se zvolna vychyluje, dokud se hračka nerozkymácí a nepřevrhne na bok. Slyším Eddieho ostrý nádech.

„Víš, drahý chlapče, co to je?“ zeptá se žena tiše.

„Neumí mluvit,“ snažím se jí vysvětlit, ovšem Eddie právě v tu chvíli zaloví hluboko ve své sbírce rozpaky působících autistických triků, obrátí ke mně obličej a zastřeným hlasem pronese: „Miluju tě, Eddie.“

Naše společnice na mě krátce pohlédne a já se jí to pokusím objasnit.

„To je jen… takzvaná echolálie… umí říkat slova, ale nemají žádný smysl. Jen papouškuje, co mu pořád opakuju –, ale neví, co to znamená. Je to jeho způsob, jak říct máma.“

Nabídne mi další něžný úsměv, postaví drejdl přímo vedle Eddieho, znovu ho začne roztáčet a čeká. Můj syn se na něj v mlčenlivém úžasu upřeně dívá, a když drejdl podruhé spadne na stranu, je úplně zticha. Zašátrám po jeho iPadu, otevřu aplikaci AAK, zvolím dokončit a auto a natočím k němu displej. Eddie si sedne, pak vstane a s očekáváním na mě pohlédne.

„To je ono, zlato,“ promluví žena tiše. Skloní se, zvedne drejdl a s mumláním ho mému synovi podá. „Jsi moc šikovný kluk, že ses takhle uklidnil. Tvá máma na tebe musí být velice hrdá.“

„Děkuju vám,“ obrátím se k ní.

Přikývne, krátce se dotkne mé paže a pronese: „Děláte skvělou práci, maminko. Nikdy na to nezapomínejte.“

Zpočátku působí její slova jako otřepaná fráze. Odvádím Edisona z obchodu s prázdnýma rukama kromě nečekaného pokladu od úplně cizího člověka. Zapnu ho do speciálně upravené dětské sedačky, která je navzdory jeho rozměrům nezbytná, protože s normálním bezpečnostním pásem by neseděl dostatečně nehybně. Vklouznu na vlastní sedadlo a krátce na něj pohlédnu ve zpětném zrcátku. Dívá se na drejdl, v klidu a tichu, ale jako vždy je milion mil vzdálený a já jsem unavená. Pořád jsem unavená.

Děláte skvělou práci, maminko. Nikdy na to nezapomínejte.

Před Eddiem skoro nebrečím. Miluju ho. Starám se o něj a nedovolím si cítit sebelítost. Jsem jako alkoholik, který už nevypije ani kapku. Vím, že jakmile otevřu stavidla sebelítosti, zalíbí se mi to a zničí mě to.

Jenže dnes je moje babička v nemocnici a ta laskavá žena v gerberových šatech se zjevila jako anděl, který mě navštívil v hodině nouze. Co když ji poslala babča a co když je to od ní poslední dar, protože se chystá odejít?

Tentokrát čeká zhroucení mě. Eddie si hraje s drejdlem, drží si ho přímo před obličejem a velmi pomalu s ním otáčí ve vzduchu, aby zjistil, jak funguje. Rozvzlykám se. Dopřeju si osm požitkářských minut pláče, protože najednou je deset dopoledne a máme už přesně hodinu skluz oproti času, ve který jsem původně doufala.

Když hodiny v autě odtikají celou, rozhodnu se přestat utápět v sebelítosti a pak to i udělám a s veškerou lítostí skoncuju. Otřu si nos papírovým kapesníkem, odkašlu si a nastartuju. Jakmile zmáčknu zapalování, telefon se mi propojí s elektronikou v autě a na dotykovém displeji u volantu se objeví zmeškané zprávy od mojí mámy.

Kde jsi?

Říkala jsi, že tu budeš v devět. Už jsi na cestě?

Alice. Zavolej mi, prosím, co se děje.

Babča je vzhůru, ale pospěš si, protože nevím, jak dlouho to vydrží, než si bude potřebovat znovu zdřímnout.

A nakonec mám vzkaz od Wadea.

Promiň, nemohl jsem si vzít volno, zlato. Zlobíš se?

A to jsme ještě ani nedojeli do nemocnice. Bude to náročný den.

2

Alina

Tomasz Slaski byl sice rozhodnutý stát se doktorem jako jeho otec, ale odjakživa jsem si myslela, že se narodil spíš jako pohádkář. Usoudila jsem, že si ho časem vezmu, už když mi barvitě líčil, že zatímco ostatní ve městě spali, zachránil z jezera mořskou pannu. Bylo mi devět a jemu dvanáct, ale už jsme byli nerozluční kamarádi a ten den jsem došla k závěru, že je můj. Během následujících let mě taky začal považovat za svou, a když jsem vyšla sedmý ročník a moje rodina si už nemohla dovolit posílat mě do školy, zvykl si mě navštěvovat doma.

Jako většina dětí, které jsem znala, jsem ukončila školu a s rodiči pracovala na poli – ovšem na rozdíl od většiny dětí, které jsem znala, jsem se nikdy moc nenadřela. Byla jsem nejmladší sourozenec a i po pubertě jsem byla stále křehká a jen něco přes sto padesát centimetrů vysoká. Všichni ostatní v mé rodině byli vysocí a silní, a navzdory tomu, že moji bratři dvojčata byli jen o čtrnáct měsíců starší než já, se mnou rodina nikdy nepřestala jednat jako s dítětem. Vůbec mi to nevadilo, pokud to znamenalo, že tahání těžkých břemen v zemědělství zůstane na nich.

Tomasz pocházel z bohatší rodiny a byl odjakživa předurčen ke studiu na univerzitě, takže zůstal na střední škole mnohem déle než většina vrstevníků v našem regionu v jižním Polsku. Jakmile se naše cesty rozešly, pravidelně stoupal do kopce mezi našimi domovy, aby byl se mnou, a pokaždé, když přišel na návštěvu, okouzlil celou mou rodinu zveličenými historkami, jež se mu během týdne staly.

Už jako dítě a dospívající kluk uměl mluvit tak, že to v člověku vyvolalo víru, že je všechno možné. To jsem na něm milovala nejdřív – otevřel mé obzory nekonečným možnostem a zároveň naplnil můj život zázraky. Nebýt Tomasze, nikdy bych nepřemýšlela o světě za svou vesnicí, ale poté co jsme se do sebe zamilovali, jsem dokázala myslet jen na to, jak ho s ním prozkoumám.

Moc jsem si přála, abychom se mohli vzít ještě předtím, než nastoupil na lékařskou fakultu, protože v tom případě bych mohla jet do hlavního města s ním. Nesnesla jsem představu, že se rozdělíme, ale část mého zoufalství byla zakořeněna v nechuti opustit rodinný statek. Můj domov byl, jen co by kamenem dohodil za předměstím Trzebinie, kde Tomaszův otec Aleksy pracoval jako lékař a matka Julita byla učitelkou, dokud nezemřela při porodu Tomaszovy mladší sestřičky. Byla jsem si jistá, že moje budoucnost spočívá za hranicemi malého světa, v němž jsme žili, ale bez sňatku jsem z něj uniknout nemohla a na manželství jsem byla stále moc mladá – v té době mi bylo teprve patnáct. To nejlepší, v co jsem mohla doufat, bylo, že se pro mě Tomasz jednoho dne vrátí.

Měl odjet o víkendu na konci jara roku devatenáct set třicet osm. Ve vzpomínkách se důležitost času vytrácí, ale některé jsou naprosto jasné i v dlouhodobém odstupu a ta neděle zůstává v mé mysli stejně čerstvá, jako když jsem se to ráno probudila. Možná je to způsobeno i tím, že jsem během let na té vzpomínce tolik lpěla a znovu a znovu si ji přehrávala v hlavě, jako by to byl můj oblíbený film. I nyní, když mám někdy potíže vybavit si, kde jsem nebo co je za den, cítím jistotu, že si z onoho dne stále pamatuju úplně všechno – každý okamžik, dotyk, vůni i zvuk. Od svítání visely na obloze těžké šedé mraky. V posledních dnech tolik pršelo, že jsem měla boty stále obalené vrstvou bláta a nebyla jsem si jistá, jak velká část pochází od zvířat a jak velká od hlíny. Počasí bylo pochmurné, ale tu neděli večer se zvedl silný vítr, který ho činil ještě třeskutějším.

Moji bratři Filipe a Stanislaw pracovali v té zimě celý den, kdežto já klábosila s Tomaszem, takže moji rodiče trvali na tom, abych udělala alespoň poslední úkol a postarala se před večeří o zvířata. Zaníceně jsem se bránila, dokud mě Tomasz nevzal za ruku a neodvedl mě tam.

„Jsi rozmazlená,“ zasmál se tiše.

„Mluvíš jako moji rodiče,“ zareptala jsem.

„Možná mají pravdu.“ Letmo na mě pohlédl, zatímco mě stále táhl za ruku, ale obdiv v jeho očích byl nepopiratelný. „Ale neboj se, rozmazlená Alino. Stejně tě miluju.“

Při těch slovech se mě zmocnil tak silný příval hrdosti a nadšení, že se všechno ostatní stalo bezvýznamným.

„Taky tě miluju,“ řekla jsem a Tomasz mě přitáhl k sobě o něco blíž tak rychle, až jsem do něj skoro narazila. Na poslední chvíli mě rafinovaně políbil.

„Hodně si troufáš na to, že je můj otec tak blízko.“ Zakřenila jsem se.

„Buď jsem statečný,“ připustil, „nebo už z lásky hloupnu.“ Vrhl mírně znepokojený pohled k domu, jen aby se ujistil, že nás otec neviděl, a když jsem vybuchla smíchy, znovu mě políbil.

„Ale konec zábavy a her,“ prohlásil. „Ať už to máme z krku.“

Práci jsme měli hotovou velmi brzy a konečně bylo na čase jít dovnitř a schovat se před hrozným počasím. Namířila jsem si to přímo k domu, Tomasz mě však chytil za loket a bezstarostně navrhl: „Pojďme na kopec.“

„Cože?“ vyjekla jsem, až mi zadrkotaly zuby. Usmál se a já se rozesmála. „Tomaszi! Možná jsem trochu rozmazlená, ale ty jsi úplný blázen.“

„Alino, moje wszystko,“ pronesl a to mě dostalo – jako vždy, protože ta přezdívka znamenala „moje všechno“, a pokaždé, když ji vyslovil, se mi podlomila kolena. Jeho pohled zvážněl. „Tohle je na nějakou dobu náš poslední společný večer a chci s tebou strávit chvíli o samotě, než si sedneme s tvými rodiči. Prosím?“

Kopec byl zalesněný vrcholek na úplném konci dlouhého úzkého hustého lesa, který zůstal nedotčený pouze proto, že kamenitá příkrá zem neměla pro zemědělské využití žádný smysl. Stínil naše stavení i pozemky patřící k hospodářství a tvořil hranici mezi naší klidnou existencí a městským životem v Trzebinii. Pro Tomasze to byla seshora k domu, kde žila jeho rodina a kde měl jeho otec lékařskou ordinaci, rychlá patnáctiminutová procházka, nebo ve chvílích, kdy se mnou být neměl, osmiminutový sprint.

Od nepaměti byl ten kopec naším místem, kde jsme si užívali výhledu a v posledních letech i jeden druhého. Měli jsme tam soukromí, pokud jsme se na kraji paseky ukryli mezi stromy. A kdybychom se posadili na dlouhý mohutný kámen na samém vrcholku, viděli bychom všechny členy rodiny, kteří by nás mohli jít hledat, zvlášť Tomaszovu mladší sestru Emilii, jež měla zřejmě šestý smysl chodit za námi, kdykoliv se naše vášeň k tomu druhému nekontrolovatelně rozhořela.

Ten večer jsme zamířili ke svahu a došli až na vrchol. Chabý denní svit zatím pohasl a pod námi se mihotala kalná světýlka domů v Trzebinii. Když jsme si sedli na kámen, Tomasz kolem mě ovinul paže a pevně si mě přitáhl k hrudi. Třásl se a zprvu jsem si myslela, že za to může chlad.

„Tohle je směšné.“ Tiše jsem se zasmála a obrátila jsem k němu hlavu. „Nastydneme tu a umřeme, Tomaszi!“

Ještě pevněji mě objal a zhluboka se nadechl.

„Alino,“ promluvil, „tvůj otec nám dal svolení i požehnání ke svatbě, ovšem stejně musíme ještě počkat několik let… a do té doby si vydělám nějaké peníze, abych tě zaopatřil. Na přemýšlení o podrobnostech budeme mít čas později… Jen mi věř, že ať budeš snít o jakémkoliv místě, najdu způsob, jak tě tam odvézt, Alino Dziaková. Povedeme spolu dobrý život.“ Jeho hlas se zastřel a odkašlal si, než zašeptal: „Dopřeju ti dobrý život.“

Nabídka k sňatku mě překvapila a zároveň potěšila, ale taky jsem na chvíli znejistěla, a proto jsem se od Tomasze mírně odtáhla a opatrně se zeptala: „Ale jak víš, že až poznáš život ve velkém městě, budeš se mnou pořád chtít být?“

Zavrtěl se, natočil si mě tváří k sobě a vzal můj obličej do dlaní.

„Vím a potřebuju vědět jen to, že ať se rozloučíme kdekoliv, stále mi budeš chybět, a ty budeš cítit totéž. To se nikdy nezmění, ať už mi vysoká škola přinese cokoliv. Ty a já jsme pro sebe stvořeni, takže ať už přijdeš za mnou, nebo já za tebou, vždy k sobě najdeme cestu. Čeká nás jen krátká pauza, ale uvidíš. Odloučení nic nezmění.“

Byl to jen další ohromující příběh, který mi Tomasz vyprávěl – jenže tentokrát se týkal naší budoucnosti a slibu, že ji nakonec budeme sdílet spolu. Před očima jsem viděla představy, jako by se to už stalo – a v tu chvíli jsem si byla jistá, že se vezmeme, budeme mít děti a zestárneme spolu. Žasla jsem nad láskou, kterou jsem k Tomaszovi cítila, a to, že jsem v jeho očích viděla zrcadlit totéž, mi připadalo jako zázrak.

Byla jsem nejšťastnější dívkou v Polsku – nejšťastnější dívkou na světě, že jsem si našla tak úžasného muže, který mě miloval stejně hluboce jako já jeho. Tomasz Slaski byl chytrý, laskavý a hezký – a měl ty nejúžasnější oči na světě. Byly v nápadném šedém odstínu a vždy trochu jiskřily, jako by si vychutnával nějaké uličnické tajemství. Přitáhla jsem si ho blíž a zabořila obličej do jeho krku.

„Tomaszi,“ zašeptala jsem přes slzy štěstí. „Vždycky jsem na tebe hodlala počkat. Dokonce už předtím, než jsi mě o to požádal.“

Příští ráno mě táta vzal do města, abych se před odjezdem do Varšavy s Tomaszem rozloučila. Teď jsme byli zasnoubeni a ten milník dospělí kolem nás ctili, takže jsme se poprvé v životě objali před oběma otci. Aleksy nesl Tomaszovi kufr a Tomasz pevně držel jízdenku na vlak. Navzdory hlasitým vzlykům, které Emilia vydávala, vypadala v pěkných květovaných šatech jako obrázek. Zahrnovala jsem Tomasze na nástupišti pozorností, pohrávala si s klopou jeho kabátu a rovnala mu husté zvlněné světlé vlasy.

„Budu ti psát,“ slíbil mi. „A domů budu jezdit tak často, jak to jen půjde.“

„Já vím,“ přikývla jsem. Tvářil se vážně, oči měl však suché a já byla ten den odhodlaná taky být statečná, dokud mi nezmizí z dohledu. Políbil mě na tvář a potom si potřásl rukou s mým otcem. Když řekl sbohem svému otci a sestře, uchopil kufr a nastoupil do vagonu. Pak se vyklonil z okna, aby nám zamával, a upřel pohled na mě. Donutila jsem se usmívat, dokud ho vlak neodvezl. Aleksy mě krátce objal a zabručel: „Jednoho dne mi budeš dobrou dcerou, Alino.“

„Bude dobrou sestrou, otče,“ zaprotestovala Emilia. Naposledy vzlykla, až se jí otřásla ramena, dramaticky popotáhla, vzala mě za ruku a odtáhla mě z Aleksyho objetí. S dětmi jsem velké zkušenosti neměla – nicméně ve chvíli, kdy na mě upřela rozzářené lesklé zelené oči, něha, kterou jsem k ní cítila, exponenciálně vzrostla. Políbila jsem ji ze strany na hlavu a pevně jsem ji objala.

„Nedělej si starosti, maličká. Budu tvou sestrou i během čekání.“

„Vím, že tě nechtěl opustit, Alino, a chápu, že je to těžké i pro tebe,“ zamumlal Aleksy. „Ale Tomasz si přál být doktorem ještě dřív, než se naučil číst, takže jsme mu museli dovolit, aby odjel.“ Na okamžik ztichl, odkašlal si a zeptal se: „Budeš nás chodit navštěvovat, i když bude Tomasz pryč, viď?“

„Samozřejmě že ano,“ slíbila jsem. V Aleksyho pohledu prodléval smutek a s Tomaszem si byli velmi podobní – měli stejné zelené oči, světlé vlasy, a dokonce i stejnou postavu. Pohled na smutného Aleksyho byl jako dívat se do vzdálené budoucnosti na smutného Tomasze, a protože jsem i pouhou tuto myšlenku nenáviděla, znovu jsem ho zlehka objala.

„Už jste mou rodinou, Aleksy,“ pronesla jsem. Usmál se na mě a Emilia si významně odkašlala. „Ty taky, Emilko. Slibuju, že dokud se k nám Tomasz nevrátí, budu vás oba navštěvovat tak často, jak to jen půjde.“

Při zpáteční cestě na statek se otec tvářil vážně a matka večer s obvyklou praktičností netrpělivě reptala nad mou sklíčeností. Když jsem si brzy vlezla do postele, objevila se ve dveřích mezi mým a obývacím pokojem.

„Jsem statečná, mami,“ zalhala jsem a otřela si oči, aby mi nehubovala za to, že brečím. Zaváhala, potom vkročila dovnitř a napřáhla ke mně ruku. V její mozolnaté dlani byl bezpečně ukrytý snubní prsten, jednoduchý, ale silný zlatý kroužek, který nosila tak dlouho, že už jsem si ani nepamatovala od kdy.

„Až přijde čas, uspořádáme svatbu v kostele ve městě a Tomasz ti může navléknout tenhle prsten. Nemáme toho moc, co bychom vám do manželství nabídli, ale patříval mé matce a mě s tvým otcem doprovází už devětadvacet let. V dobrých i zlých časech nás neochvějně podpořil. Dám ti ho, aby ti do budoucna přinesl štěstí, ale chci, abys ho měla už teď během čekání, zatímco si budeš představovat váš společný život.“

Jakmile domluvila, obrátila se na podpatku a zavřela za sebou dveře, jako by věděla, že se rozbrečím ještě víc, a nesnesla se na to dívat. Uložila jsem si ten prsten do zásuvky s oblečením pod hromádku vlněných ponožek. Každý večer, než jsem šla spát, jsem si ho vzala do ruky a došla k oknu.

Vyhlížela jsem na kopec, který byl svědkem tolika poklidných okamžiků s Tomaszem, tiskla jsem si prstýnek pevně k hrudi a přitom se modlila k Panně Marii, aby Tomasze ochránila, dokud se ke mně nevrátí domů.

3

Alice

Vstoupili jsme na geriatrické oddělení a Eddie, jakmile uviděl babču, se mi okamžitě vysmekl a rozběhl se do jejího pokoje.

„Eddie,“ povykoval cestou. „Eddie, zlato, nechceš něco sníst?“

Někdy je echolálie zhoubou mé existence. Babča pokaždé ihned nabízí Edisonovi i všem ostatním jídlo, takže teď, když ji vidí, ji napodobuje. Pokud jsme sami, ničemu to nevadí. Ale když jsme na veřejnosti a Eddie ještě zvýrazňuje napodobený polský přízvuk, zní to spíš, jako by se jí vysmíval. Sestra, která kontroluje babčinu infuzi, se na něj zamračí. Ráda bych jí vysvětlila, o co tu jde, ale z pohledu na babču jsem příliš přepadlá. Je podepřená polštáři a má otevřené oči. Po stavu podobném bezvědomí, v němž byla včera večer, by to mělo působit jako zlepšení, až na to, že je stále zjevně velmi slabá – a v polštářích se úplně ztrácí.

„Ahoj, Edisone,“ uslyším matčin povzdech, když Eddieho v místnosti dohoním. Eddie se na ni podívá a tiše zamumlá: „Nech toho, Eddie.“

Máma mlčí, její nesouhlas je však hmatatelný jako vždy, když jí Eddieho echolálie připomene, že fráze, kterou si s ní nejvíc spojuje, je kárání. Teď obrátí pohled ke mně a utrousí: „Alice, jdeš neuvěřitelně pozdě.“

Cítím se oprávněná k tomu, abych matčin pozdrav ignorovala, protože ho tvoří stejným dílem společenská zdvořilost i kritika, a přesně v tomto poměru se odehrává skoro veškerá její komunikace. Julita Slaski-Davisová je ledasčím – celoživotní maratonskou běžkyní, váženou soudkyní okresního soudu, bojovnicí za občanská práva, horlivou ochránkyní životního prostředí i šestasedmdesátiletou dámou, která vůbec nemá v úmyslu odejít v brzké době do důchodu. Lidé mi pořád říkají, jakou představuje inspiraci, a já jejich úhel pohledu chápu, protože je to skutečně působivá žena. To jediné, co není, je roztomilá ochranitelská babička, a právě proto máme s Eddiem mnohem jednodušší vztah s babčou.

Zaujímám místo vedle Eddieho u babiččiny postele a beru ji za ruce. Větrem ošlehaná pokožka jejích prstů je studená, a proto k ní tisknu ještě druhou dlaň a snažím se ji trochu zahřát.

„Babčo,“ zamumlám. „Jak ti je?“

Vypraví ze sebe zvuk, který je spíš zabručení než slovo, a zatímco pátrá v mém obličeji, objeví se jí v očích neklid. Máma netrpělivě vzdychne.

„Kdybys tu byla dřív, už bys věděla, že je sice vzhůru, ale nejspíš nás neslyší. Sestry nic nevědí. Čekám na doktora, aby mi pověděl, co to s ní krucinál je.“

Sestra vedle mámy povytáhne obočí, nepodívá se však na ni ani na mě. Kdyby na mě pohlédla, zatvářila bych se omluvně, ale je zjevně odhodlaná odvést svou práci a co nejrychleji vypadnout z místnosti. Zmáčkne poslední tlačítko na regulátoru kapačky a pak se dotkne babiččiny paže, aby získala její pozornost. Babča se k ní obrátí.

„Dobře, Hanno,“ poví jí sestra jemně. „Teď vás tu nechám s rodinou. Kdybyste mě potřebovala, stačí zazvonit, ano?“

Jakmile odejde, Eddie mě odstrčí a šátrá po babčině ruce. Když mu dovolím, aby ji uchopil, okamžitě se uklidní. Krátce pohlédnu zpátky na babču a vidím úsměv, který kvůli němu nasadí. Odjakživa jsem si myslela, že můj vztah s babičkou je mimořádný. Během různých fází mého dětství mě téměř vychovala, protože u matky byla vždy na prvním místě kariéra. Ovšem ačkoliv nás pojí jedinečné pouto, nedá se srovnávat s tím, jaké má s Eddiem. Ve světě, který mému synovi nerozumí, měl odjakživa babču, jež se nestará, jestli ho chápe, nebo ne – zkrátka ho zbožňuje takového, jaký je.

Pozorně si ji prohlížím a hodnotím ji, jako bych ji snad mohla prozářit pohledem a uvědomit si rozsah poškození jejího mozku.

„Slyšíš mě, babčo?“ zeptám se a ona se ke mně obrátí, ale soustředěně se mračí. Místo odpovědi jí do očí vhrknou slzy. Letmo pohlédnu na mámu, která tam strnule stojí s napjatými čelistmi.

„Myslím, že nás slyší,“ konstatuju.

Máma zaváhá a poznamená: „V tom případě… nás třeba nepoznává?“

„Eddie,“ vloží se do řeči můj syn. „Eddie, zlato, nechceš něco sníst?“

Babča se k němu obrátí a nasadí unavený, nicméně láskyplný úsměv, který u něj okamžitě vyvolá odpovídající reakci. Pustí babčinu ruku, hodí si iPad na postel vedle jejích nohou a pokouší se přelézt zábradlí.

„Eddie,“ pokárá ho máma netrpělivě. „To nedělej. Babče není dobře. Alice, nedovol mu to. Tady nejsme na hřišti.“

Ovšem babča se pokusí přitáhnout do sedu, doširoka rozevře k Eddiemu náruč, a to už dokonce i máma zmlkne. Stáhnu zábradlí u postele a odsunu různé hadičky, zatímco můj statný syn leze na lůžko ke své velmi křehké prababičce. Babča se pomalu a opatrně posouvá a cílevědomě pro něj dělá místo těsně vedle sebe. Eddie se schoulí k jejímu boku, zavře oči, a než babča klesne zpátky na polštář, přiloží tvář k Eddieho plavým vlasům. Pak taky zavře oči a vdechuje jeho vůni, jako by byl novorozeně.

„Rozhodně se zdá, že Eddieho poznává,“ pronesu tiše.

Máma netrpělivě vzdychne a prohrábne si tuhé chomáče seriózně upravených šedých vlasů. Uvelebím se na židli u postele a sáhnu do kabelky pro telefon. Na displeji je další vzkaz od Wadea.

Ally, opravdu mě to mrzí. Odepiš, prosím, ať vím, že jsi v pohodě.

Chápu, že nehraju fér, pořád jsem však velmi zklamaná, že mi dnes nepomůže. Zamračím se a zauvažuju o tom, že bych telefon vypnula, ale na poslední chvíli se nechám obměkčit a odpovídám.

Mám hodně špatný den, ale zvládám to.

Mnohem později se objeví žena ve středním věku v laboratorním plášti a kyne nám, ať za ní jdeme k přepážce. Eddie si znovu drží před obličejem drejdl, a když se odvrátím od postele, vůbec nereaguje, takže ho nechám být.

„Jsem doktorka Changová, Hannina lékařka. Chtěla jsem vás informovat o jejím stavu.“

Babča je dnes stabilizovaná, ovšem vzhledem k místu výskytu mrtvice si lékaři myslí, že došlo k poškození jazykových center v jejím mozku. Rozhodně slyší, ale na požadavky či instrukce nereaguje a bude nutné provést další testy. Za námi slyším Eddieho iPad, jak mechanický hlas aplikace AAK oznamuje slovo drejdl.

Moc si ho nevšímám, jen mě mírně překvapí, že se mu podařilo zjistit, jak se jeho nový poklad nazývá. Aplikace mu nabízí tisíce symbolů, které může použít k identifikaci různých pojmů, avšak drejdl bude sotva v „nejběžněji používané“ sekci uživatelských možností. Mezi panikou ze zdánlivě nekonečných špatných zpráv od doktorky Changové si vychutnávám okamžik mateřské hrdosti. Poškození může být trvalé, jsou zapotřebí další testy a rentgenová vyšetření, tato situace není zcela katastrofální, ale naneštěstí existuje vysoká pravděpodobnost dalších záchvatů. Znamená to konec životních plánů?

Líbí se mi drejdl, oznamuje Eddieho iPad. Teď ty.

Trhnu sebou a obrátím se k posteli, kde Eddie natáčí iPad k mé babičce. Sedl si a opírá se zády o zábradlí. Nevím, co očekávám, že uvidím, ovšem překvapí mě, když babča pomalu zvedne ruku a dotkne se displeje.

Líbí se mi…

Přeruším doktorku tím, že ji popadnu za předloktí, až se lekne a o krok couvne.

„Promiňte,“ vyhrknu. „Ale… podívejte se.“

Doktorka i máma se obrátí právě ve chvíli, kdy babča sáhne na další ikonu. Máma se ostře nadechne.

Drejdl… také. Babče to jde pomalu a se zjevnými potížemi, nakonec se však vyjádří docela srozumitelně.

Babča bolet? ptá se Eddie.

Babča bát, píše babča.

Eddie bát, sdělí Eddie.

Eddie… fajn, pomalu vyťukává babča.

Eddie přikývne, lehne si do postele a znovu jí položí hlavu na rameno.

„Je autista?“ zeptá se doktorka.

„V autistickém spektru, ano,“ poopravím ji. Na terminologii nezáleží, skutečně ne, nicméně pro mě je ten rozdíl důležitý, protože můj syn je víc než nálepka. Není přesné označit ho za autistu – autismus není on, je to jen součást toho, kým je. Ale pro někoho, kdo s tou poruchou nežije každý den, se tím nic nemění a doktorka se na mě bezvýrazně dívá, jako by si tu nuanci vůbec neuvědomovala. Cítím na tvářích horko. „Komunikuje neverbálně. Místo mluvení používá aplikaci augmentativní a alternativní komunikace. Babča je zvyklá si s ním tak povídat, ačkoliv normálně je mnohem rychlejší…“

„Má problém s rukou,“ přeruší mě máma a znovu zabodne do doktorky podrážděný pohled. „Říkala jsem vám, že má potíže pohybovat pravou rukou.“

„Vzpomínám si a podíváme se na to,“ přikývne doktorka, potom se na okamžik zarazí a připustí: „Obvykle v těchto situacích nepoužíváme u starších pacientů technologie, protože většina z nich by neměla ponětí, odkud začít. Ale tentokrát, i když je to obtížné, má alespoň výhodu, že ten koncept důvěrně zná. Promluvím si s logopedkou. Tohle je velké plus.“

„Není to žádné plus,“ ohradí se máma netrpělivě. „Není plus, že moje matka musí komunikovat přes zatracenou appku na iPadu, už tak je frustrující, že tu mizernou věc musíme používat s Eddiem. Jak dlouho to potrvá? A co s tím uděláte?“

„Julito, v těchto…“

„Jsem soudkyně Slaski-Davisová,“ opraví ji matka a já se s mírným povzdechem obrátím zpátky k posteli. Babča zachytí můj pohled a kývne k iPadu, takže doktorku rychle opustím, ať se s noční můrou v podobě mé matky vypořádá sama. Babča mačká volbu Teď ty a já jí beru iPad z rukou.

Bolí tě něco? zeptám se jí. Bere si iPad a rychle listuje na displeji, dokud nenajde ty správné obrázky. Potom pomalu a pečlivě odpoví.

Babča v pořádku. Chci pomoc.

Ihned mi podá iPad, zjevně dychtivá přečíst si mou odpověď, jenže já nemám tušení, co na to mám říct, ani jak ji požádat o další informace ohledně toho, co potřebuje. Pohlédnu od displeje zpátky k jejímu obličeji a výraz v jejích modrých očích se rychle změní od prosebného k netrpělivému. Dává mi pokyn, abych jí znovu posunula iPad, takže to udělám a ona si listuje z jedné stránky za druhou. Když najde ikonu lupy, stiskne ji a iPad vysloví hledat, jenže pak se znovu vrátí k listování. Přimhouří oči a stiskne rty. Na vrásčitém čele jí vyrazí krůpěje potu a potom jí postupně stoupá ruměnec do tváří. Znovu a znovu mačká hledat, zabručí a přisune iPad ke mně.

Její frustrace je hmatatelná, a přesto nevím, co mám dělat. Máma s doktorkou se stále dohadují a Eddie se pořád choulí vedle babči a jezdí drejdlem po prostěradle, jako by to byl vláček. Bezmocně se na babču podívám a ta zvedne ruce, jako by říkala: Ani já nevím. Chvíli listuju na displeji v Eddieho nejběžněji používaných ikonách a pokaždé se zastavím, aby si stihla překontrolovat, jestli tam uvidí to, co potřebuje. Asi po minutě mě napadne nová myšlenka. Otevřu aplikaci na stránce nová ikona, a jen co to udělám, babča se přístroje dychtivě chopí. Hledá obrázek mladého muže a pak začne pomalu a pečlivě psát. Nepoužívá ukazováček, jen stranu malíčku a prsteníčku. Jde to pomalu a je zapotřebí několik pokusů, aby to slovo vytvořila správně, nakonec se jí to však podaří, klikne na uložit a hrdě mi svůj výtvor ukáže.

Tomasz.

„Jak jí je?“ zeptá se mě máma ze dveří. Pohlédnu na ni a zjistím, že doktorka odešla, možná kopnout do sebe tuplovaného panáka.

„Jde to pomalu, ale začala používat tablet. Právě mě požádala o…“

Uvědomím si, o co mě babča opravdu žádá, a srdce mi poklesne.

„To ne, babčo,“ zašeptám, ale slova jsou zbytečná. Pokud jí mrtvice poškodila řečové centrum, je skoro na stejné lodi jako Eddie a mluvená slova pro ni právě teď nemají žádný význam. Znovu na ni pohlédnu a v očích se jí lesknou slzy. Podívám se od ní k iPadu, nemám však vůbec žádné tušení, jak jí povědět, že její manžel zemřel před více než rokem. Děda byl až do sedmdesátky vynikající dětský chirurg, do osmdesáti učil na Floridské univerzitě, ale jakmile odešel do důchodu, převládla u něj demence a po dlouhém fyzickém i duševním úpadku vloni zemřel. „Babčo… on je… on… ehm…“

Divoce zavrtí hlavou a znovu stiskne ikonu.

Najít Tomasz.

Další listování a potom:

Potřebuju pomoc.

Naléhavé.

Najít Tomasz.

A nakonec, zatímco stále nechápu, jak s tím vším mám naložit, vybere další sérii ikonek a přístroj mi přečte nesmyslný vzkaz:

Babča oheň Tomasz.

Třesou se jí ruce. Obličej má svraštělý v urputném zamračení, ale jinak se tváří odhodlaně. Jemně jí položím ruku na předloktí, a když na mě pohlédne, pomalu zavrtím hlavou. Z jejích očí vyzařuje zmatek a pocity marnosti.

Taky jsem zmatená a frustrovaná – a najednou dostanu vztek, protože je krutě nespravedlivé vidět tuto hrdou ženu tak zmatenou.

„Babčo…,“ zašeptám a ona netrpělivě vzdychne a setřese z paže mou ruku. Moje babička má neomezeně hlubokou empatii a vroucně miluje – ovšem zároveň je to ta nejsilnější žena, jakou znám, a zdá se, že ji moje neschopnost s ní komunikovat vůbec neodrazuje. Opět se pustí do prohlížení stránek ikon na displeji iPadu, dokud se její výraz nerozzáří. Znovu a znovu opakuje tenhle proces a horlivě tvoří větu. V příštích několika minutách jde máma najít automat na kávu a já přihlížím, jak se babča snaží si tuto nemotornou komunikační metodu podřídit. Teď je to pro ni snadnější, protože všechny ikony jsou na stránce „nedávno použité“, a brzy už pouze mačká stále stejné obrázky.

Potřebuju pomoc. Najít …krabici… jet domů. Chci jet domů.

Potlačila jsem povzdech, vzala iPad a napsala jí: Babča teď v nemocnici. Domů jít později.

Tuhle jazykovou předlohu musím používat se synem a je pro mě automatická – teď tohle, potom něco jiného – vysvětluju mu sled událostí a času, protože bez instrukcí a naplánovaného denního režimu je úplně ztracený. Komunikace přes AAK je nesmírně omezená. S Eddiem jsem na ty mantinely zvyklá, protože jsme nikdy nic jiného neměli a je to mnohem lepší než nic. Dokud se nenaučil číst a používat tuto aplikaci, byl celý náš život sledem záchvatů vyvolaných jeho ohromnou frustrací, že je uzavřený v sobě a není schopen komunikovat.

Jenže s babčou je to problém. Jsem u ní zvyklá na nekonečně bohatou slovní zásobu a omezující aplikace mi najednou připadá jako zcela ubohá náhražka.

Babča si přisunula iPad zpátky a zopakovala své požadavky.

Potřebuju pomoc.

Najít Tomasz.

Domů.

Krabice.

Hned.

Pomoc.

Krabice.

Fotoaparát.

Papír.

Babča oheň Tomasz.

Do pokoje vejde máma. Podá mi kávu a znovu se postaví k nohám postele.

„O co jde?“ zeptá se mě.

„Nevím,“ přiznám. Babča nám oběma věnuje netrpělivý, podrážděný pohled a opakuje příkazy. Když stále nereagujeme, zesílí zvuk na maximum a opět stiskne opakovat. Tenhle trik se naučila od mého syna, který, pokud není po jeho, dělá úplně totéž.

Pomoc.

Najít Tomasz.

Krabice.

Fotoaparát. Papír. Krabice.

Hned. Hned. Naléhavé. Hned.

Babča oheň Tomasz.

„Kristepane. Úplně zapomněla, že táta umřel,“ zašeptá máma a já na ni letmo pohlédnu. Obvykle nepůsobí zranitelně, ovšem právě teď se tváří zasmušile a mám dojem, že v jejích očích vidím slzy. Pomalu zavrtím hlavou. Babča vypadá, že nepotřebuje, abych jí připomínala, že děda umřel, takže si nemyslím, že je to ono.

Najít Tomasz.

Najít krabice.

Krabice. Najít. Hned. Potřebuju pomoc.

„Jejda!“ Máma najednou zalapá po dechu. „Má tu vzpomínkovou krabici. Léta jsem ji neviděla – od doby, kdy jsme je po tátově onemocnění přestěhovali do pečovatelského domu. Je buď ve spíži, nebo v kuchyňské lince. Možná chce právě ji. Třeba se chce podívat na tátovu fotku? To dává smysl, ne?“

„Ano,“ souhlasím. Vlna úlevy uvolnila svaly, o nichž jsem ani nevěděla, že je zatínám. „Dobrá úvaha, mami.“

„Můžu se ji pokusit najít, jestli tu s ní zůstaneš?“

„Ano, prosím,“ přikývnu a beru si iPad. Zvolím máminu fotku a iPad přečte slovo babička. Trhnu sebou a začnu jmenovku u fotografie opravovat – ale babča mi netrpělivě odstrčí ruku. Naše pohledy se setkají a věnuje mi ponurý úsměv, jako by mi říkala: Jsem nemocná, holčičko, ne pitomá. Ten úsměv mi přinese takovou úlevu, že se skloním, abych ji políbila na čelo, a mačkám další ikony.

Babička teď hledat krabice.

Babča šťastně vzdychne, zvolí ano, položí mi ruku na předloktí a stiskne. Nemůže sice mluvit, celý život je však mou vůdčí osobností, takže stejně slyším v hlavě její hlas.

Hodná holka, Alice. Děkuju.

4

Alina

V té době nebylo snadné přijít k informacím, takže jsem se o přípravách na válku dozvěděla pouze útržky, ale Trzebinia se nacházela dost blízko k německé hranici a moje město nebylo imunní vůči ideologii, jež u našich sousedů získávala navrch. Nenávist byla jako monstrum z jiného světa, které se živilo drobnými násilnými činy a útlakem vůči našim židovským spoluobčanům, a sílilo, zatímco ho lidé lačnící po moci přiživovali rétorikou a propagandou.

Když se teď s moudrostí stáří ohlédnu zpátky, chápu, že varovné příznaky prosycovaly náš prostý život už tehdy. Vzpomínám si, jak jsem poprvé slyšela, že naši židovští přátelé v Trzebinii byli okradeni, napadeni nebo jim byl zničen majetek. Moji rodiče byli tím vývojem událostí zděšeni a otec nám dětem pevně vštěpoval své názory na vztahy mezi Židy z Trzebinie a katolickými komunitami. Polák je Polák, říkával nám často, protože pro něj byly tradice i náboženství nepodstatné – zajímala ho jen povaha a pracovní morálka. Tuto perspektivu však celá naše společnost nesdílela a ohavné rysy antisemitismu mého jinak mírného otce pobuřovaly.

V létě roku 1939 jsme se s otcem vydali do města. Máma upekla o makovec navíc a já ho uložila do košíku s vejci pro Aleksyho a Emilii. Stalo se to běžnou součástí mého života – chodila jsem k nim jednou týdně na oběd a máma mi pro ně na oplátku vždycky dala něco k jídlu. Připadalo mi to zvláštní vzhledem k tomu, že Aleksy byl bohatý a my chudí, máma si však zakládala na tradicích a neuměla si představit, že by se muži mohlo podařit připravit jídlo pro sebe i pro svou dceru.

Ten den jsme s otcem vzali vůz a rozjeli se do obchodu. Vešel dovnitř a já šla o tři bloky dál k lékařské klinice, abych předala košík Aleksyho sekretářce. Věděla jsem, že se otec chvíli zdrží, takže jsem cestou zpátky k obchodu nespěchala.

Při chůzi jsem snila o Tomaszovi. Během roku, kdy studoval ve Varšavě, jsme si zvykli pravidelně vyměňovat dopisy a o prázdninách v polovině roku strávil dva úžasné týdny doma. Dnes jsem mu měla napsat a přemýšlela jsem, co mu povím. Byla jsem tak ztracená v myšlenkách, že mě polekalo, když jsem konečně došla k obchodu a uslyšela, jak můj otec uvnitř křičí. Trochu znepokojeně jsem nakoukla do dveří a zjistila, že vášnivě diskutuje s Janem Golaszewským, naším sousedem na severovýchodní straně, otcem Filipovy přítelkyně Justyny. V tu chvíli vyběhla Justyna z obchodu. Vytřeštila na mě oči a pak mě objala.

„Co se děje?“ zeptala jsem se jí, ta slova však vyzněla spíš jako povzdech, protože odpověď jsem už předvídala.

„Můj táta obviňuje ze všeho Židy a tvůj otec je naopak hájí.“ Justyna stejně jako já unaveně vzdychla a pokrčila rameny. „Odjakživa měli rozpory, ale dnes se kvůli té blokádě hádají jako psi.“

„Blokádě?“ opakovala jsem zmateně. Justyna mě zhodnotila pohledem, chytila mě za loket a přitáhla si mě blíž.

„Blokádě na hranicích,“ zašeptala, jako bychom probíraly skandální drby. „Určitě o tom víš. Proto si všichni dělají zásoby.“

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ přiznala jsem a Justyna mi to chvatným šuškáním, než se můj otec vrátil, vysvětlila: „Jde si pro nás Hitlerova armáda a zdá se, že invaze je nevyhnutelná.“

„Nemůžu uvěřit, že tě rodiče nevarovali,“ zašeptala nakonec.

„Jednají se mnou, jako bych byla děcko.“ Zasténala jsem a zavrtěla hlavou. „Myslí si, že musí chránit křehkou květinku před vším, co by mě mohlo rozrušit.“

O nacistickém režimu jsem věděla dost, abych znervózněla, ovšem zároveň mě nové zprávy od Justyny úplně zmátly. Jdou si pro nás? Co by po nás mohli chtít? Justyna naznačila odpověď ještě dřív, než jsem tu otázku položila.

„Táta říká, že je to kvůli Židům. Kdybychom jich prý v naší zemi neměli tolik, Hitler by nás nechal na pokoji. Víš, jaký táta je, Alino. Obviňuje Židy ze všeho. A svého otce znáš taky…“

„Polák je Polák,“ zopakovala jsem otupěle a pak jsem se znovu zaměřila na svou kamarádku. „Ale víš to jistě, Justyno? Opravdu půjdeme do války?“

„Neboj se,“ chlácholila mě se sebejistým úsměvem. „Všichni tvrdí, že nacisté mají málo munice a polská armáda je rychle porazí. Otec si je zcela jistý, že za několik týdnů bude po všem.“

Přesto jsem od té chvíle viděla všechno jinak – poprvé jsem pochopila nedávnou horečnou aktivitu svých rodičů i bratrů a konečně mi došlo, proč tak zaníceně trvali na tom, abychom zakonzervovali všechno jídlo mnohem dřív, než to bylo skutečně nutné. Zatímco otec vezl vůz zpátky k našemu domu, uvědomila jsem si, že na neobvykle rušných cestách není ani stopy po obyvatelích města, kteří by si užívali teplého počasí – lidé se spíš přesouvali. Všichni se chovali jinak – někam pospíchali. Někteří mířili do Varšavy nebo do Krakova, jako by jim větší město poskytlo lepší ochranu. Jiní chystali své domovy pro příbuzné, kteří z Varšavy nebo Krakova přicházeli, protože spousta obyvatel měst usoudila, že jim útočiště nabídne spíš venkov. Zdálo se, že nikdo neví, co má dělat, avšak v povaze našeho národa není jen tak sedět s rukama v klíně a čekat na katastrofu, takže zůstávali aktivní. Jak jsem se tak dívala kolem sebe novýma očima, připadalo mi, že lidé v mém městě pobíhají kolem jako mravenečci před bouří.

„Je to pravda? O té invazi?“

„S tím si nemusíš dělat starosti,“ utrousil otec drsným hlasem. „Až to bude nutné, dáme ti s mámou vědět.“

Ten večer jsem si sedla a napsala Tomaszovi úplně jiný dopis, než na jaký jsem se chystala. Na celé stránce jsem ho prostě požádala, ať přijede domů.

Nesnaž se být statečný, Tomaszi. Nečekej na nebezpečí. Prostě se vrať domů a buď v bezpečí.

Nyní si vůbec nejsem jistá, proč jsem si myslela, že „domov“ bude vzhledem k blízkosti hranic bezpečné místo pro kohokoliv, ale tak či onak Tomasz nepřijel. Vlastně se všechno zhroutilo tak rychle, že pokud mi na ten dopis odepsal, jeho odpověď už nedorazila. Připadalo mi, jako by život, který jsem znala, přes noc zmizel. Prvního září 1939 mě probudilo ze spánku rachocení okna v mém pokoji. Nejdřív jsem nepoznala, že se k nám blíží letadla. Vůbec mi nedošlo, že jsme v nebezpečí, dokud jsem neuslyšela otce, jak ve vedlejší místnosti křičí.

„Probuďte se! Musíme se schovat do stodoly,“ volal hlasem zastřeným spánkem.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, odhodila přikrývku a vyskočila z postele. Právě jsem otevřela dveře, když v dálce zaduněla první z mnoha explozí a okna zarachotila znovu, tentokrát ještě silněji. V našem domku byla tma, když však máma prudce otevřela hlavní vchod, zalilo ji měsíční světlo a já uviděla, jak k ní běží moji bratři. Bylo mi jasné, že musím utéct, ale moje chodidla se ani nehnula – možná jsem pořád napůl spala, nebo ten okamžik působil jako taková děsivá noční můra, že jsem nedokázala přesvědčit tělo, aby jednalo. Filipe se dostal skoro až ven, když si mě všiml a prošel malým obývacím pokojem, aby mě vzal za ruku.

„Co se děje?“ vyhrkla jsem, zatímco mě táhl ke stodole.

„Nacisté shazují bomby z letadel,“ odpověděl ponuře. „Ale jsme připraveni a máme plán, Alino. Udělej jen to, co říká otec, a nic se nám nestane.“

Vtlačil mě do stodoly za Stanislawem a rodiči a otec za námi zavřel masivní dveře. Při té náhlé tmě se mi rozběhla krev v žilách a potom jsem uslyšela zavrzání pantů a poklop v podlaze se otevřel.

„Do sklepa ne,“ zaprotestovala jsem. „Prosím, mami…“

Filipe mi položil ruku na rameno, popostrčil mě k otvoru a pak mě máma popadla za zápěstí a stáhla dolů. Zaryla mi prsty do paže a já se horečně odtáhla a pokusila se o krok couvnout.

„Ne,“ vyjekla jsem. „Mami, Filipe, víte, že to tady dole nezvládnu…“

„Alino,“ naléhal Filipe. „Co je děsivější? Tma, nebo bomba, která ti padá na hlavu?“

Dovolila jsem jim, aby mě odtáhli do dusivé tmy. Když jsem se vnořila do přeplněného prostoru, srdce mi tlouklo nepřirozeně hlasitě. Dolezla jsem po špinavé podlaze do rohu a ovinula si paže kolem kolen. Ozývaly se další rozléhající se rány a při každé jsem bezděčně zaječela. Brzy jsem ležela na špinavé zemi v prenatální poloze a rukama si zakrývala uši. Celým sklepem otřásla mimořádně hlasitá exploze, a když se na nás snesl prach, přistihla jsem se, že strachy vzlykám.

„To byl náš dům?“ zeptala jsem se ve chvíli ticha přiškrceným hlasem.

„Ne,“ odpověděl otec mírně káravě. „Kdyby se zhroutil dům, poznali bychom to. Je to v Trzebinii, pravděpodobně ničí železniční trať… a možná i průmyslové budovy. Není důvod, proč by nám bořili domovy. Nejspíš jsme v bezpečí, ale pro jistotu se tu schováme, dokud to neskončí.“

Filipe a Stanislaw si sedli z obou stran vedle mě a sklep se znovu naplnil dusivým tichem. Všichni jsme čekali na nějakou další explozi, ovšem místo toho nás překvapil mnohem vítanější zvuk.

„Haló?“ zavolal vzdálený, tlumený hlas. „Mami? Tati?“

Máma radostně vykřikla, otevřela poklop a potom vylezla nahoru, aby pomohla mé sestře Trudě s manželem Mateuszem do sklepa. K mé nezměrné úlevě otec rozsvítil petrolejku, aby viděli na cestu. Jakmile jsme byli všichni bezpečně ve sklepě, máma a Truda se objaly.

„Co budeme dělat dál?“ zeptala jsem se udýchaně. Všichni se obrátili a pohlédli na mě.

„Čekat,“ zamumlala máma. „A modlit se.“

Většinu prvního dne jsme strávili namačkaní k sobě ve sklepě pod stodolou. Letadla přilétala, odlétala a zase se vracela. Později jsme se dozvěděli, že na náš region bylo během těch dlouhých hodin, kdy jsme se skrývali, shozeno několik set bomb. K bombardování docházelo ojediněle, nepředvídatelně a s velkou razancí. Z mého místa ve sklepě mi blízké i daleké exploze splývaly a zdálo se mi, jako by hned za naší stodolou nastal konec světa.

Většina lidí nemá tušení, jak působí hrůza, která je neustále prodlužována. Já to do toho dne rozhodně nevěděla. V té hluboké tmě jsem se potila hodiny, hodiny a hodiny, během nichž jsem vůbec nepochybovala, že na nás každou vteřinu spadne bomba – každou vteřinu se sklep propadne – každou vteřinu se ve dveřích objeví voják se zbraní, aby mě připravil o život. Ani v nejlepších dobách jsem neměla ráda omezené prostory, avšak ten den jsem cítila tak silný strach, že jsem to nikdy předtím nepovažovala za možné. Ten den jsem ve své mysli znovu a znovu prožívala svou smrt. Tak mimořádná úzkost neposlouchá normální zákony emocí: nezeslábne, nevybledne a nikdy si na ni nezvyknete. Po osmi hodinách vzdušných náletů jsem byla stejně zkamenělá, jako když začaly, dokud jsem nedospěla k jasnému přesvědčení, že ten strach skončí jediným způsobem – smrtí.

Časně ráno nastala v bombardování dlouhá pauza. Nejdřív jsme se neodvažovali vydechnout úlevou, protože přestávky se ten den občas objevovaly, ale netrvaly dlouho. Tentokrát však uplynuly dlouhé minuty a po chvíli hučení motorů letadel vybledlo do požehnaného ticha.

Filipe zoufale toužil rozběhnout se k sousedům a zkontrolovat Justynu a její rodinu. Bydleli od nás jen několik desítek metrů – ujistil nás, že se schová v lese mezi stromy a do půlhodiny bude zpátky. Rodiče reptali, nakonec ho však pustili, a jakmile mu to dovolili, Stanislaw se podle očekávání rozhodl, že půjde taky.

My ostatní se nahrnuli do dveří stodoly nadýchat se čerstvého vzduchu a pod stále čistým nebem jsme tam zůstali, dokud se dvojčata nevrátila. Otec s Mateuszem seděli přímo ve dveřích a máma s Trudou a se mnou v druhé řadě. Během čekání si Truda s mámou tiše povídaly, ale já mlčela, protože jsem měla v ústech příliš sucho na klábosení.

Jak bratři slíbili, nebyli pryč ani půl hodiny, ale vrátili se viditelně otřeseni a zprvu jsem se bála, že zjistili to nejhorší. Připojili se k nám ve stodole a sedli si ke dveřním sloupkům na obou stranách od otce a Mateusze. Přinesli i dobré zprávy – rodina Golaszewských byla v pořádku a jako my zůstala nezraněna. Ovšem během poslední krátké přestávky při bombardování se Jan rozběhl do Trzebinie a viděl místní obyvatele, jak bloumají po ulicích a oplakávají ztrátu příbuzných. Některé děti byly tak vážně zraněné, že nám Filipe ani nesnesl vylíčit podrobnosti, a desítky domů byly v plamenech.

Během hodin ve sklepě mě tolik stravovala úzkost, že mé myšlenky zaměstnávalo pouze vlastní bezpečí, nicméně když nám můj bratr pověděl, co Jan zjistil, vyvolalo to ve mně další strach. Rychle jsem začala chápat, co znamená vážně poškozená Trzebinia a jaké riziko hrozí Aleksymu a Emilii. Lékařská klinika se nacházela hned na náměstí – přesně tam, kde bylo osídlení nejhustší. A pokud by zemřeli – znamenalo by to, že až se Tomasz vrátí, nebude na něj čekat žádná rodina. Najednou všechny cesty vedly k tomu, jaký dopad může mít tenhle případný vývoj na Tomasze.

„Aleksy,“ vypravila jsem ze sebe. Všichni se obrátili, podívali se na mě a já četla z jejich očí smutek. „Aleksy a Emilia jsou určitě v pořádku. Určitě.“

„Jestli je Aleksy živ a zdráv, bude pečovat o raněné…“ zamumlala máma. Uměla jsem si to představit – jak se při bombardování Aleksy skrývá a později vychází ven, aby pomohl raněným. Pokud to však byla pravda, kdo utěšoval a chránil Emilii? Já přečkala letecké útoky obklopená celou rodinou – a přesto to byl nejhrůznější zážitek mého života. Jí bylo sedm a v Tomaszově nepřítomnosti měla jen otce, takže pokud byl zaneprázdněný, nebo dokonce raněný…

„Musíme najít Emilii!“ vyhrkla jsem a Filipe netrpělivě vzdychl.

„Jak? Kdoví, kdy se letadla vrátí.“

„Ale jestli má Aleksy práci a pomáhá lidem, kdo je s ní? Co když zůstala sama! Prosím, tati. Prosím, mami, musíme něco udělat!“

„Nic nezmůžeme, Alino,“ pravil otec tiše. „Je mi líto. Zkrátka to tak je.“

„Budeme se modlit,“ prohlásila máma. „To je to jediné, jak můžeme pomoct.“

„Ne,“ vybuchla jsem a divoce zavrtěla hlavou. „Musíš pro ni zajít, otče. Musíš. Je to dítě – a je na světě úplně sama. I ona je moje rodina! Prosím.“

„Alino!“ zasténala Truda. „Chceš nemožné. Není bezpečné, aby šel někdo do města.“

Ale nemohla jsem to nechat být, a to ani když se prosby rodičů, ať zmlknu, změnily v ostré zákazy. Když jsem se rozplakala a začala hrozit, že se na tu cestu vydám sama, Filipe vstal z hliněné podlahy a oprášil si kalhoty. Máma zasténala.

„Žádné hlouposti, Filipe! Už jednou jsi pokoušel osud…“

„Alina má pravdu, mami. Jestli tu holčičku necháme, ať se stará sama o sebe, zatímco její otec zachraňuje lidské životy, nejsme horší než nacisti?“

„Jestli vůbec žije, Filipe. Možná se dostaneš do města a zjistíš, že už jsou mrtví,“ pronesl otec tiše.

„Tati! Takové věci neříkej!“ vyjekla jsem.

„Půjdu taky,“ vzdychl Stani.

„Myslím, že bych vás měl doprovodit,“ podotkl Mateusz tiše. Truda pobouřeně zalapala po dechu, on však jemně dodal: „Cestou na kliniku zkontroluju náš dům. S klukama půjdeme rychle a dáme si pozor. Pokud uslyšíme, že zase přilétají letadla, hned se vrátíme. Sama víš, že včera jsme se sem dostali za deset minut.“

Máma hněvivě zaklela a rozhodila ruce do vzduchu.

„Snažíte se mě zabít, chlapci! Už jednou jste pokoušeli osud a přežili. Teď usilujete o to, aby se mi strachy zastavilo srdce!“

„Mami, děláme jen to, k čemu jste nás vychovali,“ namítl Filipe upjatě. „Snažíme se zachovat správně.“

„Ale co když znovu začnou bombardovat…“

„Faustino,“ přerušil ji Mateusz rázněji. „Slyšela jste exploze stejně jako já. Ozývají se z každého směru, dokonce i ze západu, kde není nic než hospodářská stavení – letadla necílí jen na město. Tady nejsme v nijak větším bezpečí.“

Na to se nedalo nic namítnout a krátce nato odešli. Otec jim nařídil, ať nahoru do kopce běží, a než se na druhé straně vynoří, ať se na pár minut schovají v lese, aby měli jistotu, že na obzoru neuvidí další letadla. Jakmile byli pryč, sestra i rodiče na mě upřeli obviňující pohledy a já zrudla.

Až se zpožděním mě napadlo, že jsem právě přesvědčila bratry a švagra, aby riskovali životy kvůli naději, že ochráním Tomasze před zármutkem. Ale Emilii i Aleksyho jsem milovala a opravdu jsem se bála o jejich bezpečí. Nelitovala jsem, že jsem přemluvila bratry, aby je šli zkontrolovat – jen jsem se k smrti bála, abych tím nezpůsobila zbývajícím členům rodiny nepředstavitelnou ztrátu. Pokusila jsem se jim to vysvětlit.

„Jen jsem…“

„Radši mlč, dokud se nevrátí,“ přerušila mě Truda příkře. „Seď tady, Alino Dziaková, a soustřeď svou energii na modlitby, abys svým rozhodnutím právě nezabila své bratry ani mého manžela.“

Do posledního slova jsem ji poslechla. Když moji bratři odešli ze sklepa poprvé, minuty se neuvěřitelně táhly, ale tahle muka byla úplně jiná. Nakonec ticho přerušil jiný zvuk – dětský pláč. Vyběhli jsme ze stodoly a uviděli dvojčata, jak jeden vedle druhého scházejí z kopce a těsně za nimi jde Mateusz s Emilií v náručí. Nahlas a neutěšitelně vzlykala.

„Ach, bobasku!“ vykřikla moje sestra a rozběhla se ze stodoly k manželovi. Jemně jí předal Emilii a Truda ji okamžitě začala utěšovat. „Pšš, to nic, maličká. Už se nemáš čeho bát.“ Jakmile se ocitli ve stodole, matka přistoupila k Trudě, jemně pohladila Emilii po tváři a nakonec pohlédla na mě. Zjevně byla velice smutná, ale taky zamyšlená.

Emiliino neustálé vzlykání mě však rychle přivedlo na jiné myšlenky. Obrátila jsem se k bratrům a Filipe okamžitě zavrtěl hlavou.

„Aleksy je v pořádku. A klinika taky, až na pár rozbitých oken.“

„V domě jsou však zranění lidé… a na ulici čekají na pomoc další.“ Mateusz ke mně přistoupil a velmi opatrně, hlubokým a tichým hlasem, mi pověděl: „Emilia viděla jednu svou spolužačku raněnou… utekla a schovala se do kredence. Aleksy říkal, že od chvíle, kdy bombardování začalo, chodí do domu nemocní, a ještě proto neměl čas ji utěšit. Byl nám moc vděčný – a požádal nás, jestli si ji tu můžeme nechat, dokud venku nebude bezpečněji. Může to trvat několik dní.“

„Jistěže ano,“ zamumlala máma tiše. Vzala si od Trudy Emilii, chvíli ji držela a pak mi ji předala. Truda s Mateuszem se objali a matka zlíbala mé bratry na celý obličej. „Jste tak stateční, až si tím koledujete.“

Emilia ovinula paže kolem mého krku a přitiskla uslzený obličej k mému rameni. Tělíčko se jí třáslo a mezi vzlyky hlasitě lapala po dechu.

„Alino, byl to hrozný rámus… a když vybuchla bomba v obchodě pana Eriksona, celý náš dům se otřásl a všechno sklo se vysypalo…“

„Já vím…“

„A Maja ze školy spala, její máma křičela, můj táta ji nemohl probudit a nechápu, proč měla na obličeji tolik krve. Proč tam bylo tolik krve?“

„Už mlč,“ zamumlala máma. Truda ke mně přistoupila a upřela na dívenku ustaraný pohled. Objala mě kolem ramen, jemně mě přitáhla na zem a uvelebila se vedle mě. Posadila jsem Emilii na svůj i Trudin klín, hladila jsem ji po zádech a Truda začala zpívat. Máma si sedla naproti nám a pozorně si nás prohlížela.

„Jen odpočívej, maličká,“ pronesla tiše. „Už jsi v bezpečí.“

„Ale co Tomasz?“ vypravila ze sebe tichým a stále přerývaným hláskem. „Je ve Varšavě úplně sám. Co se s mým bratrem stane?“

Nikdo jí neodpověděl. Napjala jsem se a chvatně ji utěšovala. Nebo jsem se možná snažila utěšit sama sebe.

„Varšava je moc daleko,“ prohlásila jsem rázně. „Takovou vzdálenost letadla nejspíš neuletí. A je lepší, že tady Tomasz není, Emilie. Tam je určitě ve větším bezpečí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O čem se nemluví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.