NEJDRAŽŠÍ SUVENÝR

Copyright © Petra Š. Jirglová, 2022

All rights reserved

Illustration © Lucie Vávrová, 2022

ISBN 978-80-249-4836-2

Všem, kteří se ocitli sami v cizí zemi

a strašně se jim stýskalo po domově.

1.

Klepající se letadlo konečně dosedlo na příletovou ranvej. Přes neúnosný rachot motorů a vrzající sedačky bylo slyšet úlevné vydechnutí pasažérů malého vrtuláku. Mrmlání připomínalo modlitby a pár nadšenců aplaudovalo a pískalo. Roman, který se ještě při přestupu na letišti v Mexico City posilnil několika předraženými miniaturami Jacka Danielse, si otřel čelo kapesníkem a vrátil do síťové kapsy před sebou papírový sáček, který pro jistotu držel po celý let otevřený. Naštěstí ho nemusel použít.

„Bienvenidos a Cabo San Lucas. ¡Pero fue un paseo!“ rozezněl se malou kabinou z praskajících repráků kapitánův hlas – i ten zněl, jako by mu spadl kámen ze srdce. Roman zaostřil ještě jednou na síťovanou kapsu, jestli něco nezapomněl, sáhl do džín pro peněženku, otevřel ji a vedle přihrádky na drobné přejel prstem po vyšisované pasové fotce. Blonďatá žena s dlouhými loknami se tvářila přísně, tak, jak na pasovkách bývá zvykem, ale kdyby se jen lehce usmála, vynikla by její krása mnohem víc. Přesně na to Roman myslel, když opatrně ženu hladil po vlasech a snažil se vybavit si její vůni.

„Mělas tu být se mnou,“ zašeptal a smutně se podíval na prázdné sedadlo vedle sebe. Ve vteřině mu před očima proběhl poslední půlrok, zřejmě ten nejhorší, jaký kdy zažil. Trochu se mu zamotala hlava. Promnul si oči a na okamžik zadoufal, že tohle všechno je jen zlý sen a někdo ho z něj brzy probudí.

„Hola, seňor,“ zaklepala mu nervózně na rameno letuška, která nedbala standardů a už byla přezutá do svých tenisek.

Roman se vrátil zpět do přítomnosti. „Sí, sí, promiňte,“ zamumlal, spěšně vstal a jeho žaludek zaprotestoval. Litoval, že už vrátil papírový sáček na místo, a mohutně polknul. Místo úsměvu na obličeji vyloudil škleb a zezelenal. Letuška odskočila krok dozadu a nesnažila se skrýt zhnusení. Roman naštěstí obsah svého žaludku dokázal spolknout.

Tak to bychom měli, ženy v Latinské Americe po mně šílí, pomyslel si a vzpomínal na chytré rady svých kamarádů. „Hele, ty ženský tam po tobě půjdou jako vosy na lep. Budou z tebe celý říčný. Romane, ty po tobě budou házet kalhotky, kamkoli půjdeš, věř mi!“ Roman se ještě nenápadně otočil za letuškou. Nevypadala, že by si hodlala sundávat kalhotky. Zastyděl se za své myšlenky a vyrazil vpřed.

Schody z letadla byly strmé a silný vítr foukal tak, že se musel pevně přidržovat zábradlí, aby ho vlastní ovíněné tělo nezradilo. Začalo pršet. Hluboce se nadechl těžkého vzduchu a spolkl pár tropických dešťových kapek.

Hezky mi to začíná, zamžoural před sebe a zařadil se za zbylé cestující, kteří se cpali do malé příletové haly pro vnitrostátní lety. Hala byla plná turistů, většina z nich si přiletěla užívat líbánky. Roman se zasekl pohledem na jednom mladém páru, který se k sobě něžně tiskl. Ti dva se od sebe nemohli odtrhnout a jejich polibky začaly být až moc intimní. Roman pořád stál na místě v příletové hale, kde byl těžký, vydýchaný vzduch, a koukal na zamilovaný pár jako úchylný strýček. Když si jeho pohledu všiml mladík, pokynul na Romana hlavou, co jako chce. Spěšně se otočil a připadal si trapně. Trapně, staře a opuštěně.

Nervózně si tiskl tašku k tělu. Poprvé byl takhle daleko od domova, poprvé na druhé straně světa, ale viděl spoustu filmů a před odletem vyslechl dost historek svých vkusných kamarádů na to, aby měl na Mexiko jasný názor: „Romane, dej si majzla, tam ti ustřelí palici, ani nebudeš vědět jak.“ – „Romane, hlavně si hlídej tašku, aby ti do ní někdo nehodil nějaký drogy, to je běžná praxe, a kamaráde, z mexickýho vězení se už taky nemusíš vrátit.“ Roman už teď litoval, že opustil pohodlí svého pražského bytu, a očekával každou chvíli smrt rukou mexického drogového dealera. Stýskalo se mu po mámě.

„Románku, přece mě tady nenecháš samotnou, to si mě vezmeš na svědomí?“

„Mami, proboha, jedu na dovolenou.“

„Kdybys mě radši vzal s sebou!“

„Vždyť jsem ti to nabízel asi desetkrát, že tě vezmu s sebou!“

„Nikdy!“

Roman si vzpomněl na jednu z mnoha konverzací, které se svojí matkou vedl před odjezdem, a stýskat se mu rázem přestalo. Ale o svém rozhodnutí odletět potisící zapochyboval.

„Seňor! Seňor!“ pokřikovali na Romana taxikáři hned u východu příletové haly. Roman už skoro vystřízlivěl a tento nový stav se mu nelíbil. Kromě toho, že ho z těžkého vzduchu, vedra a lehčí kocoviny bolela hlava, se teď začal bát o svůj život a kufr mnohem víc, než když mu žilou koloval Jack Daniels. V ostatních turistech, bezstarostně nasedajících do taxíků i autobusů, viděl čiré blázny.

„Seňor!“ Taxikář v obleku a apartní čepici držel v ruce zalaminovanou kartu, na níž bylo tlustým zlatým písmem napsané jeho jméno. Roman v něm spatřil spásu a záchranu svého života. „Seňor Román?“

„Sí, sí, sí,“ prorval se Roman davem lidí a naskočil na zadní sedačku hotelového Mercedesu. Už po pár minutách jízdy se začalo kvapem stmívat. Roman intuitivně stiskl pevněji ucha kožené tašky, ve které měl počítač a doklady, a nedůvěřivě se díval z okýnka.

„Me llamo Juan, seňor Román!“ otočil se za jízdy na Romana bodrý řidič a tlemil se přitom od ucha k uchu. Roman zatajil dech a čelo se mu orosilo. Nezemřu rukou drogového dealera, ale rukou tupého řidiče.

Cesta napříč plání odnikud nikam se rychle proměnila. Teď venku blikala světla, ulici lemovaly stánky s jídlem a lidé přebíhali silnici tam a zpátky. Řidič několikrát za sebou bouchl pěstí do klaksonu a zanadával: „Ay hijo de puta!“

Roman měl v plánu svou španělštinu vypilovat, ale nadávky znal moc dobře, ty pilovat nepotřeboval. Zavřel oči a představoval si svůj byt, hospůdku ve vedlejší ulici, nedělní oběd u mámy. Zakázal si na to myslet, ale nakonec myšlenkami stejně skončil u dlouhých blonďatých loken, které voněly po pomerančích. Moniko, kdybys tak mohla být teď se mnou.

„Seňor!“ Roman sebou cuknul a řidič, který mu klepal na rameno, s vyjeknutím uskočil.

„Ehm… perdone… Sorry,“ vykoktal Roman a utřel si od pusy slinu.

„Adios, gringo loco,“ zamumlal řidič a třikrát se pokřižoval.

Byli na místě. Romana oslepila záře vchodu hotelového komplexu, odkud se k němu klusem vydali dva pikolíci odění do bílého trika a béžových kalhot. Usmívali se od ucha k uchu. Roman si nechal vzít pouze malý kufr na kolečkách, koženou tašku s počítačem si stále držel u těla.

„Vítejte, seňor,“ usmála se na něj velice atraktivní recepční.

Roman pookřál, uvolnil se a chtěl zahájit lehkou konverzaci. Při nádechu se však zakuckal vlastní slinou a vykoktal ze sebe pouze: „Hola.“

Recepční úsměv na tváři zůstal, ale její oči vypadaly trochu vyděšeně. Roman jakoukoli snahu o vylepšení reputace zavrhl a mlčky položil na pult svůj pas a vytištěnou papírovou rezervaci, kterou recepční vzala do dvou prstů a začala ji pročítat. Tvářila se u toho nadřazeně a Roman se zastyděl, že tu rezervaci vůbec tiskl.

„Seňor, vy budete sám?“ podivila se recepční.

„Sí.“

„Ale rezervaci máte pro dvě osoby.“

„Sí.“

„Druhá osoba nepřijede?“

„Ne,“ zasyčel Roman, kterému už docházela trpělivost.

„Jistě, promiňte,“ sklopila zrak recepční, zkontrolovala rezervaci v počítači a začala urputně ťukat do klávesnice. „Ajajajaj,“ zakroutila hlavou a ťukala dál.

Roman se nervózně postavil na špičky a snažil se zahlédnout na obrazovce jejího počítače, co se děje. Recepční si agresivně přisunula monitor blíž k sobě a nenechala se rušit.

„Ajajaj,“ zakroutila podruhé hlavou, „disculpe, seňor…“

Roman ji nenechal domluvit a očekávaje katastrofu sáhl po papírové rezervaci a začal ji horlivě procházet. Nevěděl, co tím „ajajaj“ recepční myslí, ale byl si jistý, že v žádném jazyce a žádné zemi na světě „ajajaj“ nevěstí nic dobrého. Jak měl ve zvyku, začal okamžitě vymýšlet katastrofické scénáře. Představa, že bude přes noc bez střechy nad hlavou, ho děsila. Propadal pocitu zoufalství a chytil se za srdce.

„Seňor! Por favor!“ I když Roman nevydal hlásku, všimla si recepční jeho tichého hysterického záchvatu a musela na něj trochu houknout, aby se probral.

„Sí, sorry, sorry,“ pochopil Roman a zastyděl se sám před sebou. Recepční zůstal profesionální úsměv, ale v duchu už nad tím ňoumou kroutila hlavou.

„Vše je v pořádku, seňor,“ zalekla se recepční Romanova psychického stavu a změnila rétoriku. Bála se, že informace o změně pokoje by ho deprimovala natolik, že by před ní mohl zkolabovat. „Mám pro vás dobrou zprávu, místo výhledu do zahrady se uvolnila vila přímo u moře.“

Roman se uklidnil a prohlížel si mramorem obložené lobby toho nejluxusnějšího hotelu, ve kterém kdy byl. Nenavštívil jich mnoho, ale v televizi jich viděl nespočet. Nevnímal nic z toho, co mu recepční s profesionálním úsměvem vykládala o hotelu, ale pozoroval mouchu, která se jí posadila na rameno. Recepční, jíž za pár minut končila směna a začínala dovolená, přiřadila Romanovi luxusní vilu přímo u moře. Byla volná, a navíc nechtěla, aby ten ubožáček dostal infarkt, nebo co hůř, aby si na ni stěžoval.

Recepční na něj luskla prsty. „Portýr vás zaveze do vaší vily. Kdybyste cokoli potřeboval, neváhejte se na nás kdykoli obrátit,“ ukončila check-in a naposledy se na Romana lítostivě usmála.

Golfovým vozíkem se Roman vezl celým komplexem až na pláž k vlastní vile. Nebylo ještě tak pozdě, ale přes únavu už skoro neudržel oči otevřené. Při myšlence na to, co za posledních osmačtyřicet hodin prožil, se opět politoval. Tři přestupy, zpoždění, opilost, vystřízlivění, bolest hlavy, strach, déšť. Vilu o třech pokojích a dvou koupelnách si ani neprohlédl, zamířil rovnou k minibaru, na ex vypil miniaturu Jacka Danielse a v džínách a košili, v nichž strávil poslední dva dny, padl do postele a ve vteřině usnul.

Když se vzbudil, nevěděl, kolik je hodin, jak dlouho spal, a přes zatemněná okna nedokázal poznat, zda je už ráno. Posadil se na postel, rozsvítil lampičku nad nočním stolkem a všiml si, že leží na okvětních plátcích růží. Smetl je ze sebe, promnul si oči a při pohledu na prázdnou polovinu velkého manželského lůžka rezignovaně vydechl. Cukl sebou, ale když viděl v nohách postele svou tašku, zase se uklidnil. Tím cuknutím zjistil, že ho bolí hlava, nebyl na tolik alkoholu zvyklý. Promnul si oči a opatrně vstal, měl pocit, že spal snad několik let, ale zároveň by se nejradši vrátil v ušmudlaných džínách do postele a spal další desetiletí.

Za tuhle dovolenou jsem utratil majlant, snažil se přesvědčit své unavené já, že je čas vstát. Stoupl si před velké francouzské dveře a šmahem odhrnul těžké béžové sametové závěsy, které ladily s interiérem, ale zároveň stoprocentně plnily svou zatemňovací funkci.

„Bože,“ překryl si paží oči, které mu málem vypálilo ostré světlo. Po dešti ani památky. Ještě chvíli mžoural, pak otevřel dveře a vstoupil na terasu. Na tváři se mu objevil náznak úsměvu a na chvíli na všechno zapomněl, i na bolest hlavy. Před ním se rozprostíralo tyrkysově modré, naprosto klidné moře, v dálce se houpala menší bárka a pod balkonem ležela malá soukromá pláž s bílozlatým pískem, který byl už na pohled rozpálený. V dálce z moře vystupovalo několik špičatých skalnatých ostrovů porostlých zelení. Roman hned přemýšlel, jak daleko od břehu asi jsou a jestli by k nim zvládl doplavat. Vyšel na terasu a opřel se o dřevěný sloup podpírající pergolu. Vlevo hned u domu byl dlouhý bazén. Samozřejmě soukromý. Roman zřejmě poprvé v životě nešetřil a teď si ověřil, že opravdu pořídil to nejlepší z nejlepšího. Úsměv z tváře mu zmizel a s dalším hlubokým výdechem zalezl zpátky do vily. Kdyby neměl takový hlad, posilnil by se dalším Jackem Danielsem a vlezl zase do postele.

Z malého kufříku na kolečkách vytáhl sprchový gel, černé tričko a džínové kraťasy a odešel do koupelny. Ta je velká jako můj byt, prohlížel si s úžasem koupelnu o velikosti průměrné pražské garsonky a snažil se odhadnout, kolik může mít metrů. Nemohl se rozhodnout, zda si napustí vanu, která stála uprostřed, nebo se vysprchuje v obrovském sprchovém koutě, kterému chyběla zástěna. Pár vteřin těkal očima z vany na sprchu a pak se rozhodl pro konzervativnější a rychlejší variantu. Posunul miniatury luxusní kosmetiky a udělal si místo na svou Niveu. Nedůvěřivě otočil jedním z kohoutků, a když voda dosáhla požadované teploty, opřel se o chladnou stěnu a nechal na sebe vodu padat ze stropní hlavice. Sprcha byla příjemná, ale hlad ho vyhnal celkem rychle. Spočítal si, že už víc jak dvacet hodin nejedl.

Osušil se, postavil se před zrcadlo a s ručníkem omotaným kolem pasu se důkladně prohlížel. Zatáhl a povolil břicho, několikrát zaťal bicepsy a uznal, že na tom není tak zle. Nebyl, bylo mu čerstvých třiatřicet, byl vysoký, geny k němu byly milostivé a díky přirozenému talentu na sporty, třebaže ho nijak zvlášť nevyužíval, měl solidní postavu. Zřejmě po otci, kterého sice nikdy nepoznal, ale byl si jistý, že po matce to rozhodně nebude. Věděl, že kdyby jenom trochu zabral, mohl být v perfektní kondici. Jemu se ale nechtělo. Měřil bezmála metr devadesát, měl husté světle hnědé vlasy a oči do zelena. Matka ho ke sportu sice nevedla, ale díky její posedlosti doktory a prevencí nosil v dětství rovnátka, a tak se mohl chlubit perfektním chrupem. Naposledy se na sebe podíval do zrcadla a přejel dlaní po tváři, aby zjistil, jestli by se neměl oholit. Hmatovým testem neprošel, ale na holení teď neměl chuť ani čas. Kručelo mu strašně v břiše a pro dalšího Jacka Danielse se už do minibaru ohýbat nechtěl.

Chvíli ve vile hledal vchodové dveře a zběžně nahlédl do ostatních místností. „Co s tím tady budu sám dělat,“ zakroutil hlavou a vyšel ven. Okamžitě na něj zaútočila vlna vedra. Slunce ho bolelo v očích a nevěděl, podle čeho se zorientovat. Podle včerejší jízdy vozíkem věděl, že je daleko od hotelové budovy a musí se dát na sever. Kamenitou cestu lemovaly palmy a udržované keře se sytě růžovými květy. Chvíli procházel kolem podobných, ale menších vil, které byly dobře skryté v zeleni. Slyšel, jak se lidé koupou v soukromých bazénech a užívají si luxusní dovolenou.

„Seňor!“ zavolal na něj nadšeně pikolík v elektrickém golfovém vozítku a pokračoval dál španělsky. Roman jeho přízvuku nerozuměl, ale pochopil, že ho chce svézt. Byl to ten samý člověk, co ho vezl z letiště. No dobrá, pomyslel si Roman a nasedl k němu do golfového vozíku. Udělal pár posunků a pohladil se po hladovém břiše.

„Sí, seňor! Sin problema!“ zazubil se pikolík a namířil si to k hlavní budově. Když opustili tichou zeleň soukromých vil, objevil se před nimi zcela jiný svět. Kolem obrovského bazénu se to hemžilo lidmi a dětmi, všechna dřevěná lehátka s krémovým polstrováním byla obsazená a kolem dokola cupitalo snad sto číšníků s plnými tácy občerstvení. Nevládl zde chaos, ale veselý ruch a ve vzduchu se vznášela dovolenková pohoda. Mezi hlavní budovou a bazénem byl štědrý pás zeleně, kde se zrovna cvičila jóga, a o kousek dál stál otevřený dřevěný altán, kde na deseti lehátcích prováděly exotické masérky masáže převážně dámským zákaznicím.

Páni, ocenil Roman rozlehlost celého komplexu a byl rád, že na pikolíka narazil – pěšky by šel dobrých deset minut.

„Seňor,“ pokynul na Romana se širokým úsměvem pikolík, když zabrzdil před hlavním vchodem, kde se včera zapisoval. Roman vytáhl z peněženky bankovku a podal mu ji. „Oh, seňor, gracias. Muchas gracias, seňor,“ začal koktat pikolík.

To Romanovi přišlo divné a zamžoural na bankovku. Proboha, já mu dal tisíc pesos! orosil se, ale bylo mu vrcholně trapné v přepočtu přes tisíc korun chtít po muži zpátky. Ten měl slzy v očích a několikrát se svému hrdinovi poklonil.

„Me llamo Juan, seňor, pro vás cokoli,“ chodil pikolík kolem dokola svého vozítka, klaněl se a dával Romanovi najevo, že ho kdykoli sveze. Roman se ho snažil uklidnit, začalo mu být nepříjemné, jak na ně kolemjdoucí zírají, protože Juan byl samým štěstím bez sebe. Rozhazoval radostně rukama a projevoval Romanovi nekonečnou oddanost.

„Dobrá, dobrá, to stačí,“ odcházel od vozíku i Juana Roman.

„Krásný den, seňor!“ zakřičel naposledy Juan a při odjezdu ještě naposledy zavýskal.

Lobby bylo plné lidí procházejících z pokojů na pláž, k bazénu, do restaurace a naopak. Mladých zamilovaných párů, rodin s dětmi i starších amerických turistů. Roman se snažil zorientovat a na pár vteřin se zasnil a přemýšlel o životech všech těch lidí. Stydlivě přistoupil k hostesce, která stála u vysokého stolečku před vchodem do restaurace a dívala se do velké rezervační knihy.

„Buenos dias, seňor,“ okamžitě se na něj usmála a poklonila hlavou. „Číslo vašeho pokoje, prosím.“ Roman se zarazil a cítil, že sem nepatří, že ani neví, jaké má číslo pokoje. Sáhl do zadní kapsy a vytáhl kartu v obalu, na které byla napsaná číslovka.

„Třicet tři,“ řekl nejistě.

Hosteska se usmála ještě o kousek víc, takže jí skoro popraskaly koutky. Naťukala číslo do počítače a ještě jednou se uklonila. „Sí, seňor Román, prosím, pojďte za mnou.“

Roman nechápal zdejší uctivost ani to, čím si ji zasloužil zrovna on. Hosteska ho dovedla ke kulatému stolu u okna s výhledem na celý areál hotelu, vzadu dokonce prosvítala lesklá voda oceánu. „Toto je váš stůl, seňor, vyhovuje vám?“

Roman se rozhlédl po velké luxusní restauraci, kde bylo nejméně sto stolů a ten jeho byl zcela jednoznačně na tom nejlepším možném místě. Pokývl na hostesku a ukázal na rautový bar, zda si může jít nabrat.

„No no, seňor,“ zastavila Romana hosteska.

Ten naprázdno polkl. Mám nejlepší stůl, ale jíst nesmím. Hosteska mu ale podala menu v bílém koženém obalu se zlatou rytinou jména hotelu a luskla prsty na jednoho z číšníků, který vyběhl přímo k nim.

„Pro vás, seňor, je toto menu, můžete mít vše, co si budete přát, vše je samozřejmě v ceně,“ vysvětlovala mu a zněla, jako by ho zasvěcovala do tajů magie. „José je tu pro vás a splní vám každé přání.“

José se potutelně usmál a jiskra v jeho oku Romanovi napověděla, že by mu určitě splnil opravdu jakékoli přání.

Výborně, pomyslel si a cítil se jako celebrita. Za ty prachy, došlo mu vzápětí, že to není zadarmo. Jeho hladové oči rychle prolétly menu, prstem ukázal na tři položky a víc to neřešil. Rozhlížel se kolem sebe a užíval si příjemnou atmosféru poloprázdné restaurace. Hodiny na zdi ukazovaly, že je už po obědě, ale ještě dlouho před večeří.

Spokojený, s plným žaludkem vyšel Roman před hlavní vchod a prohlížel si nadšené návštěvníky.

„Seňor!“ před vchodem čekal v golfovém vozítku Juan a horlivě na Romana mával. Ten se už ničemu nedivil, a aby předešel dalšímu divadlu, nasedl bez ptaní na cílovou destinaci do vozítka a nechal se Juanem vézt. Naštěstí to bylo zpět do jeho vily. Juan ho na rozloučenou div nepolíbil a s výraznými grimasami, jako že je smutný a utírá si slzy, se s Romanem rozloučil.

Zbytek dne strávil Roman na terase s počítačem, kde doháněl resty za poslední tři dny. Chvílemi se zasnil, podíval se do dáli na oceán a přemýšlel o svém životě, práci a o Monice. Bylo mu smutno a přistihl se, jak by si přál být radši doma než na téhle luxusní výpravě. Poslední dobou přemýšlel o svém životě víc než za celou svou dosavadní existenci, ale stejně na nic nepřišel. Nehledal odpověď, čekal, že se namane sama, a zároveň se změny bál. Věděl, že není vše v pořádku, ale pravou příčinu nehledal, ze všeho vinil Moniku. Miloval ji a zároveň nenáviděl za to, že tu není. Nebyl zvyklý projevovat city, nejednou slyšel, že je emočně plochý. „Emočně plochý,“ vzpomněl si přesně na tuhle frázi a zatřásl hlavou.

Hlavou se mu honilo tolik myšlenek, že nevěděl, na co se má soustředit dřív. Najednou se mu před očima vynořil jeho kolega David se svými vždy absolutně nevyžádanými radami do života: „Seber se, chlape, najdi si pořádnou ženskou a přestaň o všem tolik přemýšlet. Všechno analyzuješ, věčně děláš seznamy pro a proti, a nakonec vždycky přebereš. Žij trochu!“ Romanovi přeběhl mráz po zádech. Jako by ho slyšel přímo vedle sebe. Naprosto nevyžádaná rada. Pocit bezpečí a jistoty pro něj byl vždy důležitější než vzrušení z neznámého. Když se v životě občas ocitl na křižovatce a mohl něco změnit, zalekl se a radši následoval své vychování a obavu z nečekaného. Pohled na moře ho neobměkčil. Litoval, že nakonec odletěl a svůj stereotypní, bezpečný život doma nechal na celý měsíc za sebou. To ale ještě neměl ani tušení, že když ho události posledního půlroku, toho nejhoršího půlroku života, dovedly k této dovolené, bylo to to nejúžasnější, co se mu kdy stalo.

2.

Rána v resortu měla mnoho podob. Pro zamilované dvojice na líbánkách byla dlouhá a líná, se snídaní do postele, kde mnohdy zůstaly až do večeře. Rodiny s dětmi dávno švitořily u bazénu a další návštěvníci za sebou již měli ranní běh či skupinovou jógu a po snídani si užívali relaxační masáž před hlavní budovou. Slunce vyšlo v plné síle a před paprsky se pomalu nebylo kam schovat. Číšníci u bazénu se od brzkých hodin nezastavili a přinášeli jeden koktejl za druhým všem, kdo se vykašlali na pravidla a užívali si dovolenou plnými doušky. Nasazení personálu hosté často ocenili vysokým spropitným, a tak mu ani nevadilo, že se nemůže svlažit v modré vodě bazénu s dokonalou teplotou. Všichni si užívali bezstarostné dny, příjemnou hudbu a chvíle nicnedělání. Vášniví čtenáři na chvíli odložili napínavou knihu, aby nastavili tvář slunci a zaposlouchali se do tónů tradiční mexické hudby zremixované šuměním oceánu. Na tohle většina z nich čekala celý rok.

Roman odhrnul těžké závěsy a se svraštělým obočím pohlédl na oceán, ve kterém se odráželo ostré slunce. „Zase hic,“ protáhl se a prohlédl si pokoj, ve kterém strávil posledních pár dní. Chvíli se rozmýšlel, zda opustit pohodlí vyhřáté postele a klimatizace, ale nakonec se odhodlal, oholil se, oblékl a namazal krémem s SPF 50, aby se vydal na dobrodružnou cestu na snídani.

Roman nebyl na horký vlhký vzduch zvyklý a klimatizace v pokoji ho od tropického ovzduší dobře chránila. Opatrně našlapoval na kamenité cestě a vyhýbal se náhodným listům zakrslých palem, které by ho mohly pohladit po bílé kůži. Litoval, že si nevzal triko s dlouhým rukávem a že nenarazil na věrného pikolíka Juana, který by ho ušetřil dlouhé cesty k hlavní budově. Procházel kolem nízkých vilek, kde se na terasách slunili jejich obyvatelé. Jen občasné výkřiky ze soukromých bazénů narušovaly dokonalý klid. Ten ale mizel, čím víc se Roman přibližoval ke společnému bazénu a prostranství před hlavní budovou.

Stejně jako první den ho fascinovalo, jak si tahle část žila vlastním životem. Jako by se ocitl v jiném komplexu, v jiném světě. Bar zasazený doprostřed bazénu byl obsypaný. Vypadalo to, že jsou všichni na dovolené společně, to byl ale pouze klam uvolněné přátelské atmosféry. Představa, že by měl Roman laškovat s cizími lidmi a nedejbože s nimi trávit kus dovolené, v něm vyvolávala nevolnost. Chvíli si ještě prohlížel podezřele šťastné lidi v bazénu, pak ho ale slunce vehnalo do bezpečí klimatizovaného lobby.

„Seňor!“ hulákal na Romana jeho oblíbený řidič, který mu zkřížil cestu svým tichým elektrickým vozíkem. „Seňor!“ mával a zeširoka se usmíval. „Seňor! Please!“ Vstal z místa řidiče a úslužnými úskoky pobízel Romana k nasednutí do vozítka. Díky Juanově urputnosti se Roman opět stal středem pozornosti všech návštěvníků v doslechu.

„Desayuno. Snídaně,“ ukázal Juanovi prstem na budovu. Juan se usmíval a kýval na znamení, že tedy počká, až Roman dosnídá.

„Gracias,“ řekl zdvořile Roman a vytáhl ze zadní kapsy papírové peníze. Tentokrát si ale dával pozor, aby to s tou štědrostí nepřehnal. Nejmenší bankovka byla sto pesos. Stovka, to přežiju, podal ji Juanovi s vědomím, že se mu to vyplatí, protože osobní řidič na pozemku o takové rozloze se bude jistě hodit.

„Ó seňor! Ó gracias, muchas gracias,“ klaněl se Juan a v mírném předklonu doprovodil Romana dovnitř. Nenechal ho jen tak odejít a křikl na svého kolegu, kterému něco vášnivě vysvětloval.

Roman nechápal, k čemu je tam potřeba on, ale Juanův kolega se mu ihned začal klanět taky. Nechápal přehnanou úslužnost a opět se cítil nepříjemně, začalo mu to lézt na nervy. Strojeně se usmál a rozhlédl se po lobby, zda není někde jiná potenciální oběť, na kterou by mohli zaměstnanci resortu upřít svoji pozornost.

Ze snění ho vytrhla ženská silueta. Zaostřil, aby si ženu v červených přiléhavých šatech prohlédl. Procházela sebevědomě skrz lobby. Roman se zapomněl nadechnout. Byla to ta nejkrásnější žena, kterou kdy viděl. Neskrývaně se za ní otočil. Kroutila boky, její červená sukně kopírovala kulaté pozadí a dolní lem se pohupoval v rytmu, úzký pas obepínala dlouhá šňůrka šatů, se kterou si hrála, a dekolt měla napěchovaný tak, že se Roman obával o pevnost látky na šatech. Kéž by to tak nevydržela a roztrhla se. Bohyně pohodila hustou hřívou černých, těžkých vlnitých vlasů, které jí sahaly skoro až po pás. Sundala si sluneční brýle, udělala si z nich čelenku a začala cosi hledat ve slaměné plážové tašce. Vytáhla minerální vodu ve spreji a stříkla si jemnou mlhu na obličej. Vtom si všimla Romana, jak na ni vyloženě čumí, zastavila se, ještě víc se narovnala a tázavě se mu podívala přímo do očí.

To Roman nečekal a trochu sebou trhl, zavřel pusu a kolísavě couvl o pár kroků dozadu. Narazil přitom do stařenky, která začala španělsky hlasitě nadávat. Roman se česky omlouval a nevěděl, jak z trapné situace vyklouznout. Měl chuť se propadnout do země, ale nutkání bylo silnější. Musel se na ni ještě jednou podívat. Žena jeho snů už ale byla u východu.

Najednou se zastavila, jako by zaváhala, a ještě se na Romana otočila. Celý zkoprněl a nevěděl, co se sebou. Ona zaklonila hlavu a zvučně se rozesmála. Byl to ten nejnádhernější zvuk, který Roman v životě slyšel. V ten moment k ženě jeho života přispěchal postarší baculatý chlapík a objal ji kolem pasu.

No jistě, pomyslel si Roman, zavřel pusu a přestal snít. Začal opět vnímat realitu a všiml si, že stařenka pořád hudruje a že nebyl jediný, komu ta žena tak učarovala. Naproti jedna manželka dávala kázání svému manželovi a venku se za ní otáčeli další muži. Ještě se naposledy ohlédl a pokochal pohledem na červené šaty. Kručící žaludek mu ale přikázal dát se znovu do pohybu.

Bufetové stoly se prohýbaly pod hromadami jídla a Roman trochu zalitoval, že si doposud vystačil jen s čerstvým ovocem, které mu pravidelně doplňovala pokojská. Svého osobního číšníka nechal u stolu a rozhodl se, že si půjde vybrat sám.

Kručení v břiše a vlastní nenasytnost ho nenechaly v klidu vybrat a Roman na velký talíř házel vše, co viděl. Míchaná vajíčka, čerstvě nakrájený ananas, olivy, pomazánku, exoticky vypadající dort, nudle s kuřecím masem. Nikdy neviděl tolik jídla pohromadě, tolik jídla, které si mohl libovolně nabrat. K snídani. Jeho nenasytnosti si všimli i ostatní strávníci, většinou američtí turisté, kteří si na dezertní talířky nandali velmi střídmé množství jídla, o kterém bezpečně věděli, že ho sní, a na Romana se dívali s pobaveným a trochu pohrdavým úsměvem. Znali takové turisty, kteří chtěli urvat co nejvíc, vždyť si za to přece zaplatili, a taky věděli, že po nich na stole a pod stolem zůstane nepořádek a většina jídla bude netknutá.

Roman na svou pověst ani na veřejné mínění nedbal. Mlsně chodil kolem stolů a kouřících kotlíků a vybíral, co by ještě k té hromadě jídla, kterou měl na talíři, přihodil. Když byl s množstvím a pestrostí na svém talíři spokojen, konečně se posadil ke stolu a pustil se s chutí do toho. Ostatní hosty snídaňového bufetu mohl pobouřit svým buranstvím, ale na druhou stranu museli ocenit jeho výdrž a kapacitu jeho žaludku, když s chutí spolkl poslední sousto. Ani drobeček vedle talíře po sobě nenechal, a když dojedl, způsobně složil příbor tak, jak káže etiketa a jeho maminka, na znamení, že jeho práce skončila. Osobního číšníka požádal o „una cerveza, por favor“ a číšník s uznalou úklonou doběhl na bar a donesl Romanovi jednu orosenou sklenici čerstvě natočeného piva bez pěny. Roman na detaily nedbal, chopil se třetinkové sklenice a celou ji v sobě na tři hlty utopil. „Áááá,“ mlaskl a byl se sebou spokojený. Vstal, zasunul za sebou židli, poděkoval číšníkovi a s plným břichem se vydal zpátky do své vily, kterou zase nějakou dobu nehodlal opustit.

Před vchodem na něj věrně čekal Juan, který na pokyny ostatních hostů nereagoval, protože nechtěl přijít o svého nejoblíbenějšího hosta a zlatý důl.

„Seňor!“

„No jistě…,“ pomyslel si Roman a nesnažil se vzdorovat.

„Seňor! Esta noche, dnes večer!“ podal Juan Romanovi barevný letáček. „Muy divertido!“ kýval zběsile hlavou a oči mu zářily.

Roman lhostejně pročítal letáček a kromě obrázku obtloustlého muže s velkým sombrerem a úzkým knírkem na něm ničemu nerozuměl. Strčil leták do kapsy a už si chtěl sednout k Juanovi do vozíku, když vtom spatřil v třpytící se vodě bazénu něco, co ho málem omráčilo. Popošel váhavým krokem blíž k bazénu, aby se ujistil.

Byla to ona! Ta úchvatná žena, která způsobila v lobby nejednu kolizi. Zrovna stoupala po schůdcích z bazénu. Roman se nedokázal hnout a nemohl od té podívané odtrhnout pohled. Sundal si sluneční brýle a zaostřil, aby si ověřil, zda je ve slow motion celý svět, nebo to jenom ona vylézá tak pomalu. Dlouhé opálené nohy došláply na poslední schod a ona si dlaněmi pohladila celé tělo a všechnu přebytečnou vodu, co nachytala do dlaní, si vetřela do hustých černých vlasů. Ukazováčky si upravila spodní díl plavek na pevném, kulatém pozadí a plácla se do stehen. Sklonila hlavu, aby si zkontrolovala své bujné poprsí a narovnala ramínka na plavkách. Nakonec hlavu zaklonila, projela kadeře prsty a přehodila je ke straně. Když se narovnala, první, na co se zaměřila, byl Roman, který stál s otevřenou pusou a neskrytě na ni zíral. Bohyně ještě pohodila hlavou a usmála se na něj úsměvem hollywoodské hvězdy. Šla přímo k němu.

„Hola,“ promluvila na něj bez varování zastřeným sexy hlasem.

„Hola.“ Roman měl sucho v krku a ještě úplně nepochopil, co se děje.

„Como estas?“ zkusila nejdřív, a když Roman neodpovídal, zopakovala to samé anglicky s velmi silným přízvukem. „How are you?“

„Myslím, že mám trochu erekci,“ vypadlo z Romana spontánně.

„Excuse me?“ zamračila se roztomile, když slyšela ten srandovní jazyk.

„Oh sorry, nic, nic,“ probral se Roman a strčil si ruce do kapes.

Přiblížila se k Romanovi ještě o kousek, nejen aby ho o něco víc znervóznila, ale taky aby dosáhla na leták v jeho zadní kapse.

„Půjdete večer? Je to velká sláva,“ ovívala se letákem jako vějířem.

„Ehm, no, já ještě nevím, ale –“

„María!“ přerušil jeho ladnou konverzaci hluboký hlas z druhého konce bazénu. Žena sebou trhla a otráveně protočila oči, nicméně se poslušně otočila a pomalým krokem odcházela za menším podsaditým mužem. V půlce se ohlédla na Romana a poslala mu nenápadný vzdušný polibek. „Sbohem, cizinče…“

„Bye, bye,“ zamumlal Roman s oběma rukama v kapsách a stále trochu v transu. Záviděl tomu chlápkovi s nevkusným zlatým řetězem kolem krku momentálně úplně všechno, a nejvíc samozřejmě Maríu. María, opakoval si a v hlavě se mu honily nejrůznější myšlenky. Na ten vzdušný polibek jen tak nezapomene.

„Mariachi, seňor! Muy bueno!“ Juan si líbal prsty na znamení toho nejlepšího, co Roman může za svůj život zažít. „Takže přijdete!“ Juan se hlasitě a zvučně smál. „Jistěže přijdete, ha! Bude tam seňorita María! Obrovská zábava! Já, já kapela!“ pokřikoval radostně Juan a hrál na imaginární bendžo. Lidé se za golfovým vozítkem otáčeli, protože Juanovo nadšení se stupňovalo stejně jako jeho hlasitost.

Romanovi došlo, že stále mluví o akci, kterou mu ukazoval v letáku.

„OK, OK!“ vyhrkl Roman, který té pozornosti měl už dost, chtěl Juana umlčet, a hlavně se už konečně chtěl dostat z toho ostrého slunce. „Přijdu, já přijdu,“ ujistil ho a Juan konečně vypadal spokojeně, chopil se volantu a s ještě širším úsměvem si to namířil k té nejluxusnější vile v resortu.

Mezitím se María uvelebila vedle podsaditého muže na lehátku, ale pořád nespouštěla oči z Romana. Proč si ho Juan tak předchází? Potom si utřela bílým ručníkem kapky vody ze svého dokonalého těla a namazala si nohy olejíčkem. Tomuhle musí přijít na kloub.

Roman na pokoji odpadl do postele, ale ještě než zavřel oči, aby si zkrátil den posnídaňovým spánkem, vytáhl ze zadní kapsy leták s obtloustlým mužem v sombreru. Spočítal si, jak dlouho by mu trvalo dostat se k hlavnímu bazénu, kde se show odehrávala, jak dlouho se bude muset zdržet a jak dlouho bude muset trpět mezi cizími lidmi. Nejdřív nápad večer někam vyjít ihned zamítl, ale Juan celou cestu básnil o tom, jak je šťastný, že přijde, a on nechtěl ztratit svého osobního řidiče. Navíc by tam mohla být María. Ale k čemu mu to bude? Nedokázal se rozhodnout, raději leták přeložil a hodil na zem, zatáhl zatemňovací závěsy a zabořil své znuděné a přejedené tělo zpátky do postele. Napadlo ho, že skočí do bazénu a trochu si zaplave, nakonec ale otevřel počítač a začal vyřizovat e-maily, které se v důsledku časového posunu nahromadily přes noc. Zaplavat si půjde, až tohle všechno dodělá. Práce nepočká.

Na lehátku u bazénu María dopila svůj druhý koktejl a luskla prsty na číšníka. „Pablo!“

„Sí, seňorita María?“ poklekl k jejímu lehátku zaměstnanec.

„Kdo je ten muž, co ho Juan právě odvezl?“

„Nevím, seňora,“ zakroutil Pablo hlavou, potom se naklonil k Maríe blíž a spiklenecky jí skoro až zašeptal do ucha: „Ale asi je to nějaká cizí celebrita, bydlí ve vile 33 a Juan říkal,“ rozhlédl se kolem sebe, aby se přesvědčil, že je nikdo neposlouchá, „že je velmi, velmi bohatý. Odněkud z Evropy.“

María si sundala černé sluneční brýle Prada, strčila si pozlacenou nožičku do úst a velké tmavé oči se změnily na dvě úzké škvírky. „A je tu sám?“ naklonila se prudce k Pablovi a chytla ho za límeček trika.

Pablo se zatvářil, jako by vyzrazoval státní tajemství, a téměř neslyšně odpověděl: „Juanita, pokojská, říkala, že je tu sám, že celé dny nevychází z pokoje, jí jenom ovoce a pracuje na počítači.“

María Pabla prudce odstrčila a dramaticky si lehla zpátky na lehátko. Oči jí těkaly ze strany na stranu a vzrušeně pohazovala svými havraními vlasy. Sám… velmi bohatý… A je z Evropy! María stiskla zuby brčko a hlasitě vysála poslední kapku koktejlu. „Tak dobře,“ kývla na Pabla, aby jí donesl další koktejl. „A Pablo!“ zavolala ještě na věrného sluhu. „Zařiď, ať se ten muž večer ukáže na mariachi.“

„Na tohle jsem čekala takovou dobu,“ zašeptala si María pro sebe a lehce se usmála.

* * *

„Marío!“ Zpoza lehátek zazněl káravý tón a nepříjemně vysoký hlas. María nadskočila, byla přistižena při činu. Věděla, co ji čeká, a po zádech jí nepříjemně přeběhl mráz. Nasadila předstíraný nevinný výraz a jakoby nic se otočila.

„Ach, Roso, to jsi ty?“ Věděla moc dobře, že to byla Rosa, tenhle povýšenecký tón se u nich v rodině dědil. Její starší sestra Rosa stála nehnutě s rukama v bok. Ve výstředních šatech a příliš vysokých podpatcích, které se do prostředí bazénu vůbec nehodily, se dožadovala vysvětlení.

„Co to zase děláš?“ zeptala se výchovně a přezíravý tón ji neopustil. Často se pasovala do role matky, i když byla starší jen o pět let, byla přesvědčená, že o životě ví mnohonásobně víc než její mladší sestra.

„Co tím myslíš?“ kroutila hlavou María, i když věděla naprosto přesně, na co sestra naráží.

„Viděla jsem tě, jak flirtuješ s tím gringem. A teď tady sbíráš informace od personálu.“ Rose došlo, že sestra se neuráčí k ní jít, a tak se sama posadila k ní na lehátko a výrazným pozadím ji vytlačila z pohodlí.

„No a co!“ odsekla netrpělivě María a boky se snažila opět nalézt pohodlnou pozici.

„Ty si nedáš pokoj! Říkala jsi, že toho necháš, že máš chlapů dost a že se budeš soustředit na sebe!“

„Ano, to jsem říkala,“ dívala se María na své upravené nehty a přemýšlela, kdy se opět vydá do salonu na manikúru.

„Tak co to má znamenat?“ udeřila ji Rosa pěstí do ramene. Spíše symbolicky, ale dost silně na to, aby María udělala scénu.

„Au!“ vyskočila z lehátka. „Nech mě na pokoji, jasný?“ Obě ženy se hašteřily, jako by byly aspoň o polovinu mladší než ve skutečnosti. „Je to můj život!“

„No právě! Tvůj život, a ty se pořád chováš, jako by ti bylo dvacet!“

„Není! Je mi třiatřicet a jsem svobodná!“ María ztišila hlas, ale agresivita v něm zůstala, když procedila mezi zuby: „Už toho tady mám po krk!“ rozhodila ruce, aby dala najevo nespokojenost s místem, na kterém žila. Její slova v kontextu idylického místa, ze kterého dýchala pohoda, zněla směšně. „Mám toho vážně dost! Pořád mám za zadkem tátu, mámu, a ještě ke všemu tebe! Všichni mi do všeho kecáte. Musím odsud vypadnout! A někam hodně daleko.“

„To bys měla, milá zlatá, protože s tvojí pověstí tě nikde blízko nic dobrého nečeká!“

„Tak vidíš!“ natáhla María k sestře dlaně na důkaz své pravdy. „Nečeká! Tak mě nekomanduj a nech mě se seznámit s někým, kdo mě třeba někam daleko vezme!“

„Měla by ses postavit na vlastní nohy.“

„A jak to mám podle tebe udělat, když mě nikdo z vás nenechá? Jsem černá ovce rodiny, uklizená tady v tom pitomým resortu!“ María se znovu rozhlédla a jako naschvál prošel kolem číšník, který ji s lehkým úklonem mile pozdravil: „Buenos dias, seňorita María.“

„Nazdar!“ odsekla vztekle.

„Tohle není řešení,“ zklidnila se trochu Rosa a zaujala po sestře pohodlnou pozici v leže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejdražší suvenýr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.