Susan Coterové.

Překvapuješ mě každý den.

A taky pro Paula.

Ideálně načasovaný telefonát
je vizitkou skvělého manžela.

Ať se tentokrát překonáš.

Julia Quinn

BECAUSE OF MISS BRIDGERTON

Copyright © 2016 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2016, 2022

ISBN 978-80-249-4750-1

1. kapitola

Střecha opuštěné farmy v půli cesty mezi usedlostí Aubrey a sídlem Crake

Kent, Anglie

1779

Nebylo to tím, že by Billie Bridgertonová postrádala selský rozum. Právě naopak. Věřila, že sama je jedním z nejrozumnějších lidí, které zná. Ovšem jako mnozí myslící tvorové i ona občas přehlížela tichounký hlásek rozumu, který se jí ozýval v hlavě. Věděla s jistotou, že to není z lehkovážnosti. Ten hlas ignorovala vědomě, po (vcelku) důkladné analýze situace. A jedno se Billie muselo nechat: když už se k něčemu rozhodla – byť by to bylo rozhodnutí, jaké většina lidí pokládá za pošetilé –, obvykle to zvládla a dopadla zase na nohy.

Až na ty případy, kdy to nezvládla.

Jako právě teď.

Zamračila se na svou společnici. „Nejradši bych tě uškrtila.“

Společnice téměř nevzrušeně mňoukla.

Billie téměř nevychovaně zavrčela.

Kočka ten zvuk vyslechla, usoudila, že je zbytečné mu věnovat pozornost, a začala si poklidně olizovat tlapky.

Billie zvážila spojené nádoby důstojnosti a patřičnosti, přičemž došla k závěru, že se obojí přeceňuje, a vrátila to zvířeti dětinským úšklebkem.

Jako by jí to v něčem pomohlo.

S unaveným zasténáním vzhlédla k obloze a snažila se odhadnout čas. Slunce odhodlaně vězelo za hradbou mraků, což Billiinu snahu ztěžovalo, ale musely být nejméně čtyři odpoledne. Uvědomila si, že už tady trčí nejmíň hodinu. Z vesnice odešla ve dvě. Když započítá čas na cestu…

Ale ksakru, co na tom záleží, kolik je hodin? To jí z té zatracené střechy nepomůže.

„Za všechno můžeš ty,“ vyčetla kočce.

Ta, jak se dalo čekat, ji ignorovala.

„Nevím, co si představuješ, že budeš tady nahoře dělat,“ pokračovala Billie. „Každému pitomci by došlo, že se nedostane zpátky na zem.“

A každému pitomci by došlo, že ji tam má nechat, jen Billie ne. Sotva uslyšela její mňoukání, už byla v půli cesty na strom. Ještě dřív, než jí stačilo proletět hlavou, že kočky ani nemá ráda.

„Tebe rozhodně ráda nemám,“ ujistila zvíře.

A mluví s kočkou. Tak uboze je na tom. Trochu se posunula a zamrkala, když se jí punčocha zachytila o jeden ze zvětralých šindelů. Ten výčnělek jí roztáhl nohy od sebe a kotník, který už teď poškubával bolestí, zaúpěl na protest.

Nebo spíš zaúpěla její pusa. Billie ten výkřik nedokázala zadržet. Tak zatraceně to bolelo!

Asi to mohlo dopadnout daleko hůř. Dívka byla vysoko na stromě, dobré dva metry nad střechou farmy, když na ni ta kočka zasyčela, sekla tlapou s drápky a už obě letěly.

Nutno říct, že kočka se svého osudu zhostila s akrobatickou ladností a na střeše přistála obratně na všech čtyřech.

Billie si nebyla úplně jistá, jak přistála ona. Ale loket ji bolel, bok pálil, kabátek měla roztržený – nejspíš od té větve, která asi ve dvou třetinách letu zbrzdila její pád.

Nejhorší byl ale kotník a chodidlo. Ta bolest ji přiváděla k šílenství. Kdyby byla doma, podložila by si nohu polštáři. Už si vymknutých kotníků užila vcelku dosyta – svých i těch, při kterých asistovala jako svědek –, a věděla, co dělat. Studený obklad, pevně stáhnout, zvednout nohu a přinutit sourozence, aby plnili její rozmary…

Kde jsou teď, když je nejvíc potřebuje?

Pak v dálce zahlédla nějaký pohyb. A jestli místní fauna nezačala nedávno chodit po dvou, pohyboval se tam člověk.

„Halóóó!“ zaječela. Pak si to rozmyslela a nasadila těžší kalibr. „Pomoc!“

Pokud ji nešálil zrak, a ten ji nešálil nikdy – i její nejlepší kamarádka Mary Rokesbyová připouštěla, že Billie Bridgertonová vidí za roh –, ta osoba v dálce byla mužského pohlaví. A pokud Billie věděla, žádný muž nedokáže být lhostejný k volání o pomoc, zejména od ženy.

„Pomoc!“ zopakovala a nemálo se jí ulevilo, když se neznámý zarazil. Nepoznala, jestli se podíval jejím směrem – i dokonalý zrak má svá omezení –, a tak zavřískla znovu, tentokrát co nejhlasitěji. Téměř vzlykla ulehčením, když se ten člověk – bože, dej, ať je to gentleman, když už ne rodem, tak aspoň povahou – vydal jejím směrem.

Téměř, ale ne zcela. Protože Billie nikdy nevzlykala. K takovým ženám rozhodně nepatřila.

Nicméně se nečekaně prudce nadechla. Byl to překvapivě hlasitý a pisklavý nádech.

„Tady!“ vykřikla a stáhla si kabátek, aby s ním mohla zamávat nad hlavou. Nemělo smysl snažit se o důstojnost. Koneckonců vězí na střeše s vymknutým kotníkem a prašivou kočkou.

„Pane!“ zahalekala. „Prosím! Pomoc!“

Mužova rychlost při tom výkřiku maličko zvolnila. Vzhlédl k ní, a i když byl pořád ještě moc daleko i na Billiin dokonalý zrak, ona věděla.

Ne. Ne. Ne. Ať je to kdokoli, jen ne on.

Samozřejmě to byl on. Protože kdo jiný by se mohl objevit poblíž v tu nejhorší, nejostudnější, nejtrapnější chvíli? Právě v tu chvíli, kdy Billie potřebuje zachránit?

„Dobré odpoledne, Georgi,“ pozdravila ho, když se dostal dost blízko, aby ji slyšel.

Založil si ruce v bok a zamžoural na ni vzhůru. „Billie Bridgertonová,“ prohodil.

Čekala, že dodá: „Že mě to hned nenapadlo.“

Nedodal a ji to bůhvíproč podráždilo ještě víc. Svět není v pořádku, když Billie nedokáže předvídat každé z těch urážlivých pompézních slov, jež vypouští z úst George Rokesby.

„Vyhříváš se na sluníčku?“ zeptal se.

„Ano, napadlo mě, že víc pih by neškodilo,“ odsekla.

Neodpověděl hned. Místo toho si sundal třírohý klobouk a odhalil husté, světle hnědé nenapudrované vlasy. Sledoval dívku pevným, rozvážným pohledem. Konečně odložil pokrývku hlavy na pozůstatky kamenné zídky, zase vzhlédl k ní a poznamenal: „Netvrdím, že si to neužívám. Trošičku.“

Billie Bridgertonové tančily na špičce jazyka nejrůznější špílce, ale připomněla si, že George Rokesby je jediným člověkem v dohledu, a pokud chce stát nohama na zemi, než rozkvetou stromy, měla by na něj být milá.

Samozřejmě jen dokud ji nezachrání.

„Mimochodem, jak ses tam ocitla?“ zeptal se.

„Kočka.“ Vyslovila to hlasem, který by se dal se shovívavostí označit za rozzuřený.

„Aha.“

„Byla na stromě,“ začala mu vysvětlovat, ačkoli nebesa věděla proč. Žádné další podrobnosti přece nežádal.

„Chápu.“

Vážně? Spíš by řekla, že nechápal vůbec nic.

„Žalostně mňoukala,“ procedila skrz zuby. „Nemohla jsem ji tam nechat.“

„Ne, to jsi nemohla.“ Jeho hlas byl dokonale zdvořilý, ale Billie věděla, že se jí vysmívá.

„Někteří z nás,“ přiměla se přestat skřípět zuby, aby mohla promluvit, „jsou prostě soucitné a vnímavé bytosti.“

„Laskavé k malým dětem a zvířatům?“ Naklonil hlavu ke straně.

„Přesně tak.“

Jeho pravé obočí se povytáhlo tím obludně rozčilujícím rokesbyovským způsobem. „A někteří z nás,“ protáhl, „jsou laskaví k velkým dětem a zvířatům.“

Kousla se do jazyka. Nejdřív obrazně, pak doslova. Buď milá, okřikla se v duchu. I kdyby tě to mělo zabít…

Mírně se na ni usmál. No, až na to, že zacukal koutkem rtů.

„Tak pomůžeš mi sakra dolů?!“ vybuchla.

„Ale ale, co je to za výrazy?“

„Naučila jsem se je od tvých bratrů.“

„Ach, já vím,“ přikývl lítostivě. „Nikdy se mi je nepodařilo tak úplně přesvědčit, že jsi děvče.“

Billie se posadila na ruce, aby v sobě zkrotila touhu vrhnout se skokem ze střechy a uškrtit ho.

„A nikdy se mi nepodařilo tak úplně přesvědčit sebe, že jsi lidská bytost,“ dodal nenuceně George.

Billiiny nehty se změnily v drápy, což bylo vzhledem k okolnostem vážně nepohodlné. „Georgi,“ pronesla a sama slyšela ve svém tónu tisíc různých věcí – prosbu, bolest, rezignaci, vzpomínky. Měli společnou minulost a bez ohledu na jejich rozdíly, na to, že on byl Rokesby a ona Bridgertonová, chybělo jen málo, aby byli jedna rodina.

Jejich domovy – sídlo Crake, patřící Rokesbyovým, a usedlost Aubrey, již měli Bridgertonovi – ležely v tomhle přívětivém zeleném zákoutí Kentu jen pár kilometrů od sebe. Bridgertonovi tu žili déle, někdy od začátku šestnáctého století, kdy se James Bridgerton stal vikomtem a od Jindřicha XIII. dostal půdu. Jenže od roku 1672 je v kraji svými tituly přetrumfli Rokesbyovi.

Obzvlášť podnikavý baron Rokesby (jak se aspoň vyprávělo) poskytoval králi Karlu II. jisté zvláštní služby a za odměnu se stal prvním hrabětem z Manstonu. Podrobnosti jeho povýšení se v průběhu času poněkud zamlžily, ale obecně se mělo za to, že v nich nějak figuroval kočár, role tureckého hedvábí a dvě královské milenky.

Billie byla ochotná tomu věřit. Šarm se v rodině dědí, no ne? George Rokesby byl sice taková ta opora rodu, která měla právem prvorozeného zdědit hrabství, ale jeho mladší bratr Andrew měl v sobě tu ďábelskou joie de vivre, která z něj dělala stejného notorického záletníka, jakým býval Karel II. Další Rokesbyho bratři nebyli tak divocí (i když u teprve čtrnáctiletého Nicholase se dalo čekat, že s věkem své schopnosti rozvine), ale všichni snadno předčili George jak přitažlivostí, tak přátelským chováním.

George. S Billie se nikdy nemuseli. Jenže teď neměla na vybranou, protože nikdo jiný z Rokesbyových tu nebyl. Edward se někde v koloniích oháněl kordem nebo pistolí nebo bůhvíčím a Nicholas byl na Etonu, kde se nejspíš taky oháněl kordem nebo pistolí (i když snad ne tak efektivně). Andrew pobýval v posledních pár týdnech tady v Kentu, ale jen proto, že si při nějakém kousku u námořnictva zlomil ruku. Takže ten jí teď těžko pomůže.

Ne, musí se spokojit s Georgem. A musí k němu být zdvořilá.

Usmála se na něj. Totiž, zkřivila rty.

Povzdychl si. Jen trochu. „Podívám se, jestli tady vzadu není žebřík.“

„Děkuju ti,“ odpověděla upjatě, ale zřejmě ji neslyšel. Vždycky na těch svých dlouhých nohou rázoval rychle a zmizel za rohem dřív, než mu mohla předvést své způsoby.

Asi za minutu se vynořil, v podpaží žebřík, který vypadal, že ho někdo naposledy použil při Cromwellově povstání. „A co se doopravdy stalo?“ zavolal vzhůru. „Tohle se ti nepodobá.“

Bylo to asi nejblíž prvnímu komplimentu, jaký od něj kdy slyšela. „Kočka nebyla za mou pomoc tak vděčná, jak by se dalo čekat,“ odpověděla a všechny rampouchy v jejím hlase mířily na to zatracené kočičí stvoření.

Žebřík žuchl na místo a Billie uslyšela, jak George leze nahoru.

„Udrží tě to?“ zeptala se. Dřevo žebříku vypadalo zpuchřelé a příčle při každém kroku zlověstně praskaly.

Praskání na okamžik utichlo. „Na tom ve skutečnosti nezáleží, ne?“

Billie polkla. Jiný člověk by jeho prohlášení možná nerozuměl, ale ona toho muže znala, kam až jí paměť sahala. A jestli se něco dalo o Georgi Rokesbym prohlásit s naprostou jistotou, pak to, že byl gentleman. Nikdy by nenechal dámu v nesnázích napospas osudu, ať už žebřík vypadal sebevíc ošidně.

Byla v maléru, tudíž neměl na vybranou. Musel jí pomoct bez ohledu na to, jak moc ho rozčilovala.

A rozčilovala ho. Bože, a jak – to věděla jistě. George se to nikdy nepokoušel maskovat. I když, upřímně řečeno, ona taky ne.

Nad okrajem střechy se objevila jeho hlava a přimhouřené modré oči. Všichni Rokesbyovi měli modré oči. Všichni do posledního.

„Máš kalhoty,“ ozval se s těžkým povzdechem. „No ovšem, jak jinak.“

„V šatech bych asi na strom nelezla.“

„Ne,“ souhlasil suše. „Na to jsi moc rozumná.“

Billie se rozhodla, že to nebude komentovat. „Škrábla mě,“ ukázala na kočku.

„Vážně?“

„A pak jsme spadly.“

George vzhlédl ke koruně stromu. „To je vysoko.“

Billie sledovala jeho pohled. Nejnižší větev byla asi metr a půl nad nimi, a na té předtím určitě nebyla. „Poranila jsem si kotník,“ přiznala.

„To mi došlo.“

Podívala se na něj, protože nechápala.

„Kdyby ti nic nebylo, skočila bys na zem.“

Ústa se jí zkřivila, když se dívala přes jeho rameno na udusanou půdu kolem trosek farmy. Ta stavba kdysi musela patřit zámožnému sedlákovi, protože byla dvoupatrová. „To ne,“ odpověděla na jeho dohad. „Je to moc vysoko.“

„I pro tebe?“

„Nejsem idiot, Georgi.“

Nepotvrdil to zdaleka tak rychle, jak by měl. Vlastně to nepotvrdil vůbec.

„Tak jo,“ řekl místo toho. „Sundáme tě dolů.“

Nadechla se. Vydechla. Pak: „Děkuju ti.“

Zadíval se na ni s podivným výrazem. Možná s nedůvěrou, protože slova „děkuju“ a „ti“ v jedné větě od ní nejspíš ještě nikdy neslyšel.

„Brzo bude tma,“ ozvala se a nakrčila nos, když vzhlédla k obloze. „Bylo by hrozné zůstat tady trčet –“ Odkašlala si. „Děkuju ti.“

Uznal to s krátkým pokývnutím. „Zvládneš slézt po žebříku?“

„Asi ano.“ Bude to hrozně bolet, ale zvládne to. „Ano.“

„Můžu tě nést.“

„Po žebříku?“

„Na zádech.“

„Nevlezu ti na záda.“

„Tam bych tě ani mít nechtěl,“ zamumlal.

Šlehla po něm ostrým pohledem.

„Dobře.“ Popolezl ještě o dvě příčky nahoru. Okraj střechy měl teď na úrovni boků. „Můžeš se postavit?“

Nechápavě se na něj zadívala.

„Chci vidět, jak moc na tom kotníku uneseš váhu,“ vysvětlil.

„Aha,“ zamumlala. „No ovšem.“

Asi se o to neměla pokoušet. Střecha byla tak šikmá, že potřebovala obě nohy, aby udržela rovnováhu, a ta pravá nebyla momentálně k užitku. Jenže to zkusila, protože nenáviděla pocit, že by měla dát před tímhle mužem najevo slabost. Anebo to zkusila, protože neměla v povaze vzdávat něco předem – cokoli. Anebo si to možná jen špatně promyslela. Ale vstala a zapotácela se, takže si zase rychle sedla.

Jenže ne dřív, než jí ze rtů unikl bolestný výkřik.

V tu chvíli už byl George ze žebříku na střeše. „Ty hloupá,“ ozval se, ale s náklonností v hlase. Aspoň takovou, jaké byl schopen. „Můžu se podívat?“

Zdráhavě k němu natáhla nohu. Botu si zula už předtím.

Důkladně ji prohlédl, vzal ji jednou rukou za patu, druhou vyzkoušel rozsah pohybu. „Bolí to?“ zeptal se a přitiskl jí zlehka dlaň zvnějšku na kotník.

Billie sykla bolestí dřív, než se stačila zarazit. Přikývla.

Přesunul ruku o kousek dál. „A tohle?“

Zase kývla. „Ale ne tolik.“

„A co –“

Nohou jí projela bolest tak prudká, jako by ji zasáhl blesk. Bezmyšlenkovitě ucukla před jeho doteky.

„Beru to jako ano,“ ozval se zachmuřeně. „Ale zlomené to podle mě nebude.“

„Samozřejmě že to není zlomené!“ skoro na něj vyjekla. Což bylo směšné, protože na tom nic samozřejmého nebylo. Jenže George Rokesby v ní vždycky vyvolával to nejhorší, a tak moc nepomáhalo, že ji ta noha vážně bolela, zatraceně.

„Vymknuté,“ prohodil George, který ignoroval její výbuch.

„Já vím.“ Vzdorovitě. Zase. Zrovna teď se za to nenáviděla.

Mírně se na ni usmál. „Ovšemže to víš.“

Měla chuť ho zabít.

„Půjdu první,“ oznámil jí George. „Když zakopneš, budu tě moci chytit.“

Přikývla. Byl to dobrý plán, vlastně jediný možný, a byla by hloupost se hádat jen proto, že s ním přišel on. I když protestovat byl její prvotní impuls.

„Připravená?“ zeptal se.

Znovu přikývla. „Nemáš strach, že tě srazím dolů?“

„Ne.“

Žádné vysvětlování. Prostě ne. Jako by bylo absurdní nad tím jen uvažovat.

Loupla po něm ostrým pohledem. Vypadal tak pevně. A silně. A spolehlivě. Vždycky vypadal spolehlivě, napadlo ji. To jen ona měla vždycky tolik práce s rozčilováním, že si toho nevšimla.

George se opatrně posunul ke kraji střechy a otočil se, aby se postavil na žebřík.

„Nezapomeň na kočku,“ ozvala se Billie.

„Na kočku.“ Věnoval jí pohled, který říkal jistě žertuješ.

„Přece ji tady po tom všem nenechám.“

George zaskřípěl zuby, zamumlal něco neslušného a natáhl se po zvířeti.

Které ho kouslo.

„Mrcha za…“

Billie trochu ucouvla. Byla kousek od kočky a George se tvářil, že se jedné z nich chystá zakroutit krkem.

„Ta kočka,“ zavrčel, „může shnít v pekle.“

„Souhlasím,“ přidala se rychle. Hodně rychle.

Její okamžitý souhlas ho přiměl zamžikat. Billie se přiměla k úsměvu a pokrčila rameny. Měla dva pokrevní bratry a tři další, které jako bratry brala – v rodině Rokesbyových. Čtyři, kdyby počítala i George, čímž si nebyla tak jistá.

To znamenalo, že rozumí mužům. Věděla, kdy má zůstat zticha.

A kromě toho ona už s tím prokletým zvířetem skončila. Nikdo by nemohl tvrdit, že Billie Bridgertonová je sentimentální. Snažila se tu prašivou kočku zachránit, protože jí to připadalo správné. A pak se ji snažila zachránit, protože jí připadalo, že jinak marnila svůj čas. Jenže teď…

Zamračila se na zvíře. „Poraď si sama.“

„Půjdu první,“ ozval se George. „Kdyby ses zapotácela –“

„Spadneme oba?“

„Tak tě chytím,“ procedil skrz zuby.

Billie žertovala, ale nepřipadalo jí nejmoudřejší na to poukazovat.

George se obrátil a nachystal se k sestupu, ale sotva položil nohu na horní příčku, kočka, které se nelíbilo, že ji ignorují, vyrazila děsivý skřek a prosmýkla se mu mezi nohama. George sebou trhnul a paže mu vyletěly do vzduchu.

Billie nepřemýšlela. Zapomněla na poraněnou nohu, na rovnováhu, na všechno. Jen skočila ke kraji střechy, popadla George a přitáhla ho do bezpečí.

„Žebřík!“ vykřikla.

Jenže už bylo pozdě. Společně se dívali, jak se žebřík naklání, stáčí a s podivně taneční elegancí padá k zemi.

2. kapitola

V zájmu spravedlnosti nutno poznamenat, že George Rokesby, nejstarší syn hraběte z Manstonu, v současnosti známý civilizovanému světu jako vikomt Kennard, měl vyrovnanou povahu. Jeho ruce byly klidné a pevné, jeho mysl pracovala logicky, uměl přimhouřit oči na přesně tu správnou škvírku, která zajišťovala, že jeho přáním bude neprodleně vyhověno, jeho touhy budou s potěšením splněny a – což na tom bylo nejdůležitější – že se všechno bude dít podle jeho představ a pod jeho taktovkou.

V zájmu spravedlnosti je také nutné uvést, že pokud by měla slečna Sybilla Bridgertonová ponětí o tom, jak blízko má vikomt k tomu, aby ji uškrtil, tvářila by se mnohem zděšeněji, než teď v houstnoucím soumraku vypadala.

„To je nemilé,“ ozvala se, když zírala na žebřík na zemi.

George mlčel. Pokládal to za vhodnější.

„Vím, co si myslíš,“ prohlásila.

Pootevřel rty jen na tak dlouho, aby se zaťatými zuby řekl: „Tím si nejsem tak jistý.“

„Rozhoduješ se, kterou z nás bys radši shodil dolů, jestli kočku, nebo mě.“

Blížila se k pravdě víc, než se dalo předpokládat.

„Jen jsem ti chtěla pomoct,“ dodala.

„Já vím.“ Pronesl to tónem, který nevybízel k dalšímu hovoru.

Jenže Billie prostě musela pokračovat. „Kdybych tě nechytila, spadl bys.“

„Já vím.“

Skousla si spodní ret mezi zuby a on na jeden blažený okamžik zadoufal, že už toho nechá.

Jenže pak řekla: „Mohla za to tvoje noha, víš.“

Naklonil nepatrně hlavu, jen aby jí dal najevo, že slyší. „Prosím?“

„Ty jsi ten žebřík odkopl.“ Pokývla hlavou směrem k předmětu, o němž hovořili. „Nohou.“

George vzdal předstírání, že si jí nevšímá. „To mi nemůžeš vyčítat,“ zavrčel.

„Ne, samozřejmě že ne,“ pospíšila si a konečně tím dala najevo aspoň náznak pudu sebezáchovy. „Jen jsem měla na mysli, že ty…“

Přimhouřil oči.

„To je jedno,“ zamumlala. Opřela si bradu o kolena a zadívala se na louky kolem. Ne že by na nich bylo něco k vidění. Pohyboval se v nich jedině vítr, který svou přítomnost oznamoval ševelením listí na stromech.

„Myslím, že máme další hodinu, než slunce zapadne,“ zamumlala. „Možná dvě.“

„Až zapadne, už tu nebudeme,“ ujistil ji.

Podívala se na něj, pak na žebřík. Potom zase na něj, s výrazem, který v něm probudil touhu nechat ji i nadále v nejistotě.

Jenže to neudělal. Protože zřejmě nemohl. Dvacet sedm let, kdy ho svět vychovával ke gentlemanskému jednání, se nedalo jen tak smazat. Nedokázal být krutý k ženě. Dokonce ani k téhle.

„Asi tak za půl hodiny by se tady měl objevit Andrew,“ prozradil jí.

„Cože?“ Zatvářila se ulehčeně, pak dotčeně. „Proč jsi něco neřekl? Nemůžu uvěřit, že jsi mě tak dlouho nechal, abych si myslela, že jsme tu uvízli na celou noc.“

Podíval se na ni. Billie Bridgertonová, prokletí jeho života od chvíle, kdy se před třiadvaceti lety narodila. Mračila se na něj, jako by se dopustil nějakého nevýslovného zločinu, tváře měla zčervenalé, rty sešpulené do zlostného poupěte.

S ledovou a důraznou výslovností pronesl: „Mezi okamžikem, kdy žebřík udeřil o zem, a touhle chvílí uplynula jediná minuta, a právě teď ono oznámení opustilo mé rty. Pověz mi, prosím, kdy jsem ti během tvé objasňující analýzy pohybu, jímž jsem odkopl žebřík, měl nabídnout tuhle informaci?“

Koutky jejích úst se pohnuly, ale nebyl to doslova úšklebek. Nic, co by naznačovalo sarkasmus. U jiné ženy by George předpokládal, že se zastyděla nebo je na rozpacích. Jenže tohle byla Billie Bridgertonová, a ta se nestyděla nikdy. Dělala, co ji těšilo, a kašlala na následky. Chovala se tak celý život a většinou s sebou strhla polovičku Rokesbyovic klanu.

A všichni jí to vždycky odpouštěli. Proto, jaká byla – nedalo se tomu říkat doslova šarm, spíš jakási bláznivá, nezkrotná sebejistota, která k ní přitahovala druhé. Její rodina, jeho rodina, celá zatracená vesnice ji zbožňovala. Její úsměv byl široký, smích nakažlivý a bůhsuď, proč zrovna George byl zřejmě jediným člověkem v celé Anglii, který si uvědomoval, jak nebezpečná je tahle osoba lidstvu.

Ten vymknutý kotník zdaleka nebyl její první. Taky si podobně velkolepě zlomila ruku. To jí bylo osm a spadla po hlavě z koně. Z téměř nepřiježděného hřebce, na kterém neměla co jezdit, a už vůbec ne s ním chtít skákat přes živý plot. Kost se jí zahojila skvěle – jak jinak, Billie měla vždycky zatracené štěstí – a za pár měsíců už vyváděla stejně jako dřív a nikoho ani nenapadlo ji napomenout. Ani když jezdila obkročmo v kalhotách. Ani když si osedlala stejného hřebce a skočila s ním přes stejný plot. A jeden z jeho mladších bratrů ji napodobil, spadl a vykloubil si rameno…

Všichni se smáli. Jeho rodiče – i její – kroutili hlavami a smáli se a nikoho ani nenapadlo, že by bylo rozumné sundat Billie z koně, obléknout jí šaty nebo ještě lépe poslat ji do nějaké té dívčí školy, kde se urozené slečny učí vyšívat a vybraně chovat.

Edwardovi visela paže ochable z důlku. Visela! A ten zvuk, jaký vydala, když mu ji jejich hlavní štolba vracel do kloubu…

George se zachvěl. Byl to ten zvuk, co ho člověk spíš cítí, než slyší. Strašný zvuk.

„Je ti zima?“ zeptala se Billie.

Zavrtěl hlavou. I když jí nejspíš ano. Její kabátek byl mnohem tenčí než jeho. „Co tobě?“

„Ne.“

Podíval se na ni důkladněji. Protože Billie byla přesně ten typ ženy, která člověku všechno ztěžuje a nechce mu dovolit, aby se choval jako gentleman. „Řekla bys mi, kdyby ti byla?“

Zvedla ruku, jako by skládala přísahu. „Slibuju.“

To mu stačilo. Billie nikdy nelhala a neporušila dané slovo.

„Andrew byl ve vesnici s tebou?“ zeptala se a zamžourala přimhouřenýma očima na obzor.

George přikývl. „Museli jsme do kovárny a Andrew se ještě stavil u vikáře. Mně se na něj nechtělo čekat.“

„Ovšem,“ zamumlala.

Otočil k ní prudce hlavu. „To má znamenat co?“

Pootevřela rty, které na okamžik zůstaly v líbezném oválu, než odpověděla: „Vlastně ani nevím.“

Zamračil se na ni a pak soustředil svou pozornost zase na střechu. Ne že by tam byla jediná zatracená věc, která by si ji zasluhovala. Jenže George neměl v povaze nečinně sedět a čekat. Aspoň může přehodnotit jejich dilema, znovu posoudit…

„Tady se nedá dělat nic,“ prohodila nenuceně Billie.

„To si uvědomuju,“ vyštěkl.

„Já jen, že ses rozhlížel, jako bys…“ Pokrčila rameny.

„Já vím, co jsem dělal!“ vyštěkl.

Sevřela rty v dokonalé souhře s obočím, které se současně s nimi zvedlo do pověstného bridgertonovského oblouku, jako by chtěla říct: Klidně si mysli, co chceš, já to stejně vím líp.

Na chvíli zmlkli. Pak se zeptala tišeji, než jak ji byl zvyklý slýchat: „Víš jistě, že Andrew půjde tudy?“

Přikývl. Šli s bratrem z Crake do vesnice pěšky. Nebylo to zrovna obvyklé, jenže Andrew, který se nedávno stal poručíkem Královského námořnictva, si při nějaké hloupé klukovině u břehů Portugalska zlomil ruku. Poslali ho domů, aby se zotavil. Chůze pro něj teď byla snadnější než jízda na koni a tohle byl na březen nezvykle příjemný den.

„Jde pěšky,“ odpověděl. „Kudy jinudy by mohl jít?“ Vokolí byla spousta cest, ale každá z nich byla zbytečnou oklikou do cíle – jejich sídla.

Billie naklonila hlavu ke straně a rozhlédla se. „Pokud ho někdo nesvezl.“

Pomalu se k ní obrátil, protože ho zmátla naprostá… naprostá nepřítomnost emocí v jejím hlase. Žádná vychloubačnost, vzdorovitost, dokonce ani náznak obav. Jen podivné konstatování skutečnosti – Hm, tohle je katastrofa, která by se mohla přihodit.

„Nu, někdo mu to mohl nabídnout,“ pokrčila rameny. „Andrewa mají všichni rádi.“

To byla pravda, Andrew patřil k těm bezstarostným šťastlivcům s nenuceným šarmem, kterým si získal každého, od vesnického vikáře po hostinskou. Kdyby někdo jel jeho směrem, určitě by mu svezení nabídl.

„Půjde pěšky,“ prohlásil pevně George. „Potřebuje pohyb.“

Billiina tvář nabrala pochybovačný výraz. „Andrew?“

George pokrčil rameny, odmítl uznat, že má pravdu – Andrew byl vždycky ve výborné kondici. „Přinejmenším si bude chtít užít čerstvý vzduch. Celý týden doma málem leze po zdech. Matka se snaží cpát do něj vývary adrží ho v posteli.“

„Kvůli zlomené ruce?“ Posměšně si odfrkla.

George se po ní po straně podíval. „Utahuješ si z neštěstí druhých?“

„To já vždycky.“

Navzdory sám sobě se usmál. Bylo těžké se urazit, zvlášť když si i on vychutnával zoufalství mladšího sourozence. A co víc, ještě ho v něm přiživoval.

Billie si opatrně přesedla a pokrčila nohy, aby si mohla položit bradu na kolena.

„Pozor na tu nohu,“ ozval se téměř nepřítomně George.

Přikývla a oba se ponořili do ticha. George zíral před sebe, ale vnímal každičký pohyb dívky vedle sebe. Odhrnula si z očí zatoulaný pramínek vlasů, natáhla před sebe jednu paži a v loktu jí zapraskalo jako ve starém dřevěném křesle. Pak se s tvrdošíjností, kterou dávala najevo ve všech oblastech života, vrátila k jejich předchozímu hovoru. „Stejně ho mohl někdo svézt.“

Málem se usmál. „To mohl.“

Pár vteřin zůstala zticha a potom: „Nevypadá to na déšť.“

Zvedl hlavu. Bylo zataženo, ale ne zase tolik. A mraky byly příliš bledé, než aby v sobě zadržovaly moc vody.

„Určitě nás budou postrádat.“

Dovolil si úšklebek. „Přinejmenším mě.“

Strčila do něj loktem tak tvrdě, až se rozesmál.

„Ty jsi nemožný, Georgi Rokesby.“ Ale usmívala se přitom.

Znova se zasmál, překvapený tím, jak moc příjemné bylo lehké zašimrání pobavení v hrudi. Nebyl si jistý, že by se jeho a Billiin vztah dal nazvat přátelstvím – na to byli oba moc tvrdohlaví a moc často šli proti sobě –, ale tak důvěrně ji znal. Což nebylo vždycky pozitivní, jenže zrovna teď…

Teď bylo.

„Musím říct, že asi není nikdo, s kým bych uvízla na střeše radši,“ ozvala se.

Otočil k ní hlavu. „Jakže, slečno Bridgertonová? To byl snad kompliment?“

„To jsi nepoznal?“

„Od tebe?“ vrátil jí to.

Roztomile nakřivo se usmála. „Asi jsem si to zasloužila. Ale víš, ty jsi velice spolehlivý.“

„Spolehlivý,“ opakoval.

„Velice,“ připomněla.

Zjistil, že se mračí, ačkoli za živého boha nechápal proč.

„Kdybych si neporanila ten kotník,“ pokračovala nevinně Billie, „určitě bych našla způsob, jak se dostat dolů.“

Nedůvěřivě ji pozoroval. Kromě toho, že to s jeho spolehlivostí vůbec nesouviselo, to bylo… „Neříkala jsi, že je to moc vysoko, než aby se dalo seskočit?“

„To ano,“ mávla neurčitě rukou před obličejem, „ale já už bych něco vymyslela.“

„Ovšem.“ George téměř postrádal energii dodat něco dalšího.

„Jde o to,“ pokračovala, „že když jsem tady s tebou…“

Náhle zbledla. Dokonce i její oči, normálně v tom nejhlubším odstínu hnědé, jako by se změnily na mnohem světlejší.

Georgeovi se zastavilo srdce. Nikdy ještě neviděl ve tváři Billie Bridgertonové takový výraz.

Byla vyděšená.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Otočila se k němu. „Nemyslíš…“

Čekal, ale jako by jí hrůzou došla slova. „Co?“

Její popelavá tvář získala nazelenalý odstín. „Nemyslíš, že by někoho mohlo napadnout, že jsme… že my…“ Polkla. „Že jsme se ztratili… spolu?“

S Georgem se zachvěl celý svět. „Bože, ne,“ odpověděl. Ihned.

„Já vím,“ souhlasila stejně horlivě. „Totiž ty. A já. To je k smíchu.“

„Absurdní.“

„Každý, kdo nás zná…“

„By věděl, že bychom nikdy…“

„Ale stejně…“ Tentokrát se Billiina slova nerozplynula, spíš je uhasilo zoufalství.

Netrpělivě se na ni podíval. „Co?“

„Jestli tudy nepůjde Andrew, jak jsme doufali… a tebe budou postrádat a mě budou postrádat…“ Zadívala se na něj velkýma, zděšenýma očima. „Nakonec někomu dojde, že jsme pryč oba.“

„Kam tím míříš?“ vyštěkl.

Obrátila k němu obličej.

„Tak proč si myslíš, že někdo nezačne předpokládat…?“

„Protože mají mozek v hlavě,“ odsekl. „Nikdo si nebude myslet, že bych s tebou byl úmyslně.“

Odtáhla se od něj. „Tak to ti děkuju.“

„Chceš snad říct, že bys chtěla, aby si to mysleli?“ namítl ostře.

„Ne!“

Protočil panenky. Ženy! Jenže tohle byla Billie. Ta nejméně ženská bytost ze všech příslušnic opačného pohlaví, které znal.

Dívka vedle něj dlouze vydechla, aby se uklidnila. „Bez ohledu na to, co si o mně myslíš, Georgi…“

Jak se jí podařilo vyslovit jeho jméno jako urážku?

„… musím dbát na svou pověst. Moje rodina mě sice dobře zná a –“ její hlas nabral v závěru zdráhavý tón, „– nejspíš ti důvěřují natolik, aby věděli, že naše zmizení je zcela náhodné a neznamená vůbec…“

Slova se pomalu rozplynula do prázdna. Billie se kousla do rtu, zatvářila se rozpačitě, a pokud by to měl popsat upřímně, tak i trochu znechuceně.

„Ale zbytek světa by tak laskavý být nemusel,“ doplnil za ni.

Na okamžik na něj pohlédla, než přitakala: „Právě.“

„Jestli tady zůstaneme trčet až do zítřejšího rána…“ začal George spíš jakoby sám pro sebe.

Billie tu děsivou větu dopověděla. „Budeš si mě muset vzít.“

3. kapitola

„Co to děláš?“ málem zavřískla Billie. George vyskočil na nohy rychlostí, která byla velice neopatrná, a teď se díval přes okraj střechy s přemýšlivým, zachmuřeným výrazem.

Vypadalo to, jako by počítal nějakou složitou matematickou rovnici.

„Chci se dostat z té zatracené střechy,“ zabručel.

„Zabiješ se.“

„To je možné,“ připustil zamračeně.

„Tak teď se cítím vážně neodolatelně,“ upozornila ho ostře.

Otočil se a přimhouřenýma očima se na ni s převahou zadíval. „Naznačuješ snad, že ty by sis mě chtěla vzít?“

Zachvěla se. „Nikdy.“ Jenže stejně – dáma nemá ráda, když muž vyjádří ochotu se radši vrhnout ze střechy, aby se takové možnosti vyhnul.

„Tak v tom se shodneme, madam,“ odvětil sarkasticky.

Ato zabolelo. A jak. Taková ironie! Bylo jí přece jedno, že si ji George Rokesby nechce vzít. Většinou ho ani neměla ráda. A věděla, že až se uráčí vybrat si manželku, dotyčná osoba se jí nebude v ničem podobat.

Stejně to zabolelo.

Příští lady Kennardová bude líbezná a něžná žena. Vychovaná tak, aby uměla řídit vznešenou domácnost, ne zemědělskou usedlost. Bude se oblékat podle poslední módy, nosit napudrované a složitě upravené vlasy, a kdyby i měla páteř z oceli, skryje ji pod pláštíkem elegantní bezbrannosti.

Žena, s níž se někdo jako George bude cítit mužně a silně.

Pozorovala ho, jak stojí s rukama v bok. Nu, byl mužný a silný. Jenže jinak byl jako ostatní chlapi: chtěl ženu, která koketuje za roztaženým vějířem. Bůh chraň, aby si vzal někoho schopného.

„To je katastrofa,“ vyštěkl.

Billie jen taktak potlačila nutkání k úšklebku. „A to sis uvědomil až teď?“

Jeho odpovědí bylo stejně dětinské zamračení.

„Proč nemůžeš být prostě milý?“ vyhrkla.

„Milý?“ opakoval.

Panebože, co to plácla? Teď mu to bude muset vysvětlovat. „Jako zbytek vaší rodiny,“ vysvětlila.

„Milý,“ opakoval. Zavrtěl hlavou, jako by její drzosti ani nemohl uvěřit. „Milý.“

„Já jsem milá,“ odsekla. Vzápětí toho litovala, protože milá nebyla. Aspoň ne pořád a měla pocit, že obzvlášť teď k tomu má její chování daleko. Jenže to se dalo omluvit, protože tohle byl George Rokesby a ona si nemohla pomoct.

A on, jak se zdálo, zřejmě taky ne.

„Napadlo tě už někdy,“ ozval se hlasem, který překypoval naprostým nedostatkem vlídnosti, „že jsem milý na všechny kromě tebe?“

To zabolelo. Nemělo by, protože se ani neměli rádi, a sakra, nemělo by to bolet, protože o to nestála.

Av žádném případě mu to nesmí dát najevo.

„Myslím, že ses mě pokusil urazit,“ ozvala se a přezíravě oddělovala jednotlivá slova.

Zíral na ni a čekal na pokračování.

Pokrčila rameny.

„Ale…?“ pobídl ji.

Znovu pokrčila rameny a předstírala, že pozoruje svoje nehty. Byly odpudivě špinavé.

Další věc, kterou neměla společnou s budoucí lady Kennardovou.

Počítala v duchu do pěti a čekala, až od ní zase bude žádat vysvětlení tím svým úsečným způsobem, v němž se cvičil od té doby, co se sotva začal holit. Jenže neřekl už ani slovo, takže to nakonec byla ona, kdo v tomhle pitomém souboji prohrál. Zvedla hlavu.

Ani se na ni nedíval.

Kčertu s ním.

Ak čertu s ní, že si nedokáže pomoct. Věděla, že každý i jen se špetkou rozumu by věděl, kdy má držet jazyk za zuby, ale ne, ona si musí otevřít tu svou hloupou nevymáchanou pusu a prohlásit: „Když v sobě nedokážeš najít –“

„Neříkej to,“ varoval ji.

„– dostatek velkorysosti a odvahy k –“

„Varuju tě, Billie.“

„Že by?“ odsekla. „Mně spíš připadá, že mi vyhrožuješ.“

„S tím začnu,“ málem vyštěkl, „jestli nezavřeš –“ Přerušil sám sebe zamumlanou nadávkou a škubl hlavou v opačném směru.

Billie chytila uvolněnou nitku z punčochy, ústa zlostně našpulená. Neměla nic říkat. Věděla to, už když promluvila, protože George Rokesby je sice pompézní a protivný, ovšem byla to výhradně její vina, že uvízl tady na střeše, a ona neměla právo ho provokovat.

Jenže na něm bylo něco – jako zvláštní nadání, které ovládal –, co z ní odlouplo roky dospělosti a zkušeností a co ji nutilo chovat se jako šestiletá. Kdyby tu byl místo něj někdo jiný – kdokoli jiný –, chovala by se jako ta nejrozumnější a nejvstřícnější osoba v celém křesťanském světě. Po kraji by se šířily zvěsti – totiž až by se dostala ze střechy – o její odvaze a duchapřítomnosti. Billie Bridgertonová… tak odhodlaná, tak rozvážná… tak by se o ní mluvilo. Nikdo by ani neměl důvod říkat něco jiného, protože byla odhodlaná a rozvážná.

Jen ne s Georgem Rokesbym.

„Omlouvám se,“ zamumlala.

Pomalu k ní otočil hlavu, jako by nevěřil tomu, co slyšel.

„Řekla jsem, že se omlouvám,“ zopakovala Billie hlasitěji. Bylo to jako polykat odporný lék, ale připadalo jí to správné. Ovšem bůh mu pomoz, jestli ji donutí zopakovat to potřetí. Existovalo jen určité množství hrdosti, kterou mohla spolykat, než se začne dávit. To by měl George Rokesby vědět.

Protože je stejný.

Jeho oči se střetly s jejími, pak je oba sklopili a nakonec se George ozval: „Ani jeden z nás asi není ve své kůži.“

Billie ztěžka polkla. Pomyslela si, že by možná mohla prohodit něco podobného, ale nic ji nenapadalo, a tak jen přikývla s přáním, aby dokázala svou pusu krotit až do chvíle, než –

„Andrewe?“ zašeptal George.

Billie se probrala.

„Andrewe!“ zaburácel George.

Dívčiny oči horečnatě zkoumaly stromy na druhém okraji louky, a určitě… „Andrewe!“ zaječela a začala bezděčně vstávat, protože zapomněla na svůj kotník.

„Au!“ vyjekla a spadla zpátky na zadek.

George jí nevěnoval ani pohled. Měl moc práce s tím, aby poskakoval na kraji střechy a divoce mával pažemi v kruzích.

Bylo vyloučeno, aby si jich Andrew nevšiml, protože společně povykovali jako párek šílených Meluzín. Jestli ovšem zrychlil krok, Billie to nepostřehla. To je prostě Andrew. Nejspíš mohla být ráda, že se nesvalil na záda a neřičel smíchem nad tím, co vidí.

Na tohle je už nikdy nenechá zapomenout.

„Ahoj, vy tam!“ zavolal, když urazil asi polovinu vzdálenosti přes louku.

Billie se otočila na George. Viděla jen jeho profil, ale vypadal, že se mu při pohledu na bratra značně ulevilo. Jenže zároveň se tvářil podivně zachmuřeně. Vlastně to tak divné není, usoudila. Ať už si ona užije od Andrewa na svůj účet cokoli, George tím bude trpět stonásobně.

Andrew se blížil s jiskrou v oku navzdory zlomené paži. „To je ale rozkošné překvapení,“ prohodil a jeho tvář se téměř rozpůlila širokým úsměvem. „Kdybych myslel a myslel a myslel –“

Zastavil se a zvedl elegantní ukazováček v univerzální žádosti, jak si Billie uvědomila, o pozornost, „– a myslel –“

„Pro lásku boží,“ zavrčel George.

„Kdybych celá léta jen myslel a myslel,“ Andrew se zachechtal, „něco takového bych vymyslet nikdy nedokázal.“

„Pomoz nám z té zatracené střechy,“ vyštěkl George.

Billie s jeho tónem vcelku sympatizovala.

„Vždycky jsem si říkal, že z vás dvou by byl báječný páreček,“ prohodil potměšile Andrew.

„Andrewe,“ zasténala Billie.

Věnoval jí našpulený úsměv. „Ale vážně, přece jste se nemuseli až tolik namáhat, abyste měli trochu soukromí. Stačilo říct a my bychom vám ho ochotně dopřáli.“

„Přestaň,“ nařídila mu.

Andrew vzhlédl. Smál se, i když se snažil o káravé zamračení. „Nechtěla by sis tenhle tón rozmyslet, Billie Bridgertonová? To já jsem tady na terra firma.“

„Prosím, Andrewe,“ řekla a snažila se ze všech sil být zdvořilá a racionální. „Velice bychom ocenili tvou pomoc.“

„No, tomu se říká hezky poprosit,“ zamumlal uznale.

„Já ho zabiju,“ zašeptala Billie.

„Já mu zlomím druhou ruku,“ ucedil George.

Billie se kousla do jazyka, aby potlačila smích. Andrew je tam na zemi rozhodně nemohl slyšet, ale pro jistotu se na něj podívala. Uvědomila si, že se mračí, zdravou ruku založenou v bok.

„Tak co teď?“ ozval se George.

Andrew zíral na žebřík a rty se mu stáhly do zamyšlené přímky. „Nevím, jestli to už někoho z vás napadlo, ale tuhle věc člověk jednou rukou nezvedne.“

„Tak si tu druhou vyndej ze závěsu,“ doporučil mu George, ale jeho slova zanikla v Billiině zavřísknutí:

„Hlavně si tu ruku nevyndávej ze závěsu!“

„To chceš vážně zůstat na střeše?“ zasyčel na ni George.

„A ty chceš, aby si zase ublížil?“ odsekla. Mohli se smát žertům o tom, jak zlomí Andrewovi druhou ruku, ale vážně… ten chudák je důstojníkem u námořnictva. Pro jeho kariéru je nezbytné, aby mu kost správně srostla.

„Ty by ses kvůli jeho ruce radši vdala?“

„Nemusím si tě brát,“ odsekla. „Andrew teď ví, že jsme tady, a sežene pomoc!“

„Než se sem vrátí s někým s oběma rukama, budeme tady trčet celé hodiny.“

„A ty máš zřejmě tak vysoké mínění o své mužnosti, že podle tebe lidé snadno uvěří, že jsi mě zkompromitoval na střeše.“

„Věř mi,“ zavrčel George, „každý člověk se špetkou rozumu v hlavě bude vědět, že tebe by rozhodně nikdo nezkompromitoval.“

Billie v okamžiku zmatku stáhla obočí. To má být poklona její neochvějné ctnosti? Nebo –

Ach!

„Jsi bídák,“ vybuchla. Nějak ji nic jiného nenapadlo. Neodsekla mu: To bys koukal, kolik mužů by mě rádo zkompromitovalo, protože si nemyslela, že by jí to vysloužilo body za vtip a duchapřítomnost.

Nebo za upřímnost.

„Andrewe!“ zavolal George dolů svým povýšeným já-jsem-nejstarší-syn hlasem. „Dám ti sto liber, když si tu ruku vyndáš ze závěsu a pomůžeš nám.“

Sto liber?

Billie se na něj nevěřícně obrátila. „Ty ses zbláznil?“

„Hm, já nevím.“ Andrew se tvářil, jako by o tom uvažoval. „Možná by stálo za to obětovat sto liber za pohled na vás, jak se navzájem zabíjíte.“

„Nebuď takový zmetek!“ vyštěkl George a doprovodil to zuřivým pohledem.

„Stejně bys nedědil,“ připomněla mu Billie. Ne že by snad Andrew toužil nahradit svého otce jako hrabě z Manstonu. Na takovou zodpovědnost až moc miloval svůj svobodný život.

„No ovšem, Edward,“ pronesl Andrew s podrážděným povzdechem. Mluvil o druhém synovi lorda Rokesbyho, orok starším než on sám. „To je trochu vada na kráse. Po pravdě by vypadalo trochu podezřele, kdybyste oba zahynuli za podivných okolností.“

Nastalo trochu rozpačité ticho, když si všichni uvědomili, že Andrew možná narazil na něco až příliš závažného, než aby se o tom dalo nenuceně žertovat. Edward Rokesby se vydal hrdou cestou druhých synů a stal se kapitánem 54. pěšího pluku Jeho Veličenstva. Před rokem ho poslali do amerických kolonií, kde statečně bojoval v bitvě na Quaker Hill. Několik měsíců zůstal na Rhode Islandu, než ho přeložili do kasáren britské posádky v New Yorku. Zprávy od něj přicházely příliš zřídka a s takovým zpožděním, že to všechny zneklidňovalo.

„Pokud by Edward zahynul, pak asi okolnosti nikdo nepopíše jako ‚podezřelé‘,“ ozval se škrobeně George.

„Ale no tak.“ Andrew se na svého staršího bratra zaškaredil. „Přestaň být pořád tak zatraceně vážný.“

„Tvůj bratr riskuje život za krále a vlast,“ pronesl George a Billie si pomyslela, že ten tón je i na něj příliš škrobený a napjatý.

„Tak jako já,“ odvětil Andrew s chladným úsměvem. Naklonil ohnutou zraněnou ruku na závěsu směrem ke střeše. „Nebo aspoň riskuju pár kostiček.“

Billie polkla a váhavě pohlédla na George. Nedokázala odhadnout jeho reakci. Jak bylo u třetích synů obvyklé, Andrew šel místo na univerzitu rovnou do řad Královského námořnictva coby podporučík. Před rokem byl povýšen na poručíka. Neriskoval možná život tak často jako Edward, ale stejně byl hrdým nositelem uniformy.

George na druhou stranu žádné takové poslání nevykonával. Jako dědic hrabství byl příliš cenný, než aby nastavoval hruď kulkám z amerických mušket. A Billie si říkala, jestli mu to vadí? Že jeho bratři slouží vlasti, a on ne? Chtěl by vůbec bojovat?

A pak ji napadlo… proč ji nikdy nenapadlo o tom přemýšlet? Pravda, neměla zrovna sklony uvažovat o Georgi Rokesbym, pokud zrovna nestál před ní, jenže životy Rokesbyových a Bridgertonových byly důkladně propletené. Zvláštní, že o něm tohle nevěděla.

Její oči opatrně přejely mezi bratry. Oba už chvíli mlčeli. Andrew na ně pořád zíral se vzdorem v chladných modrých očích a George se díval na něj… nu, ne přímo rozhněvaně. Už ne. Ale ani s lítostí. Nebo hrdostí. Nebo čímkoli, co by dokázala popsat.

V tomhle rozhovoru toho bylo víc, než co vyplulo na povrch.

„A já jsem zase riskovala život a nohu pro jednu nevděčnou kočku,“ ozvala se s úmyslem vrátit jejich hovor k méně kontroverzním tématům. Hlavně k její záchraně.

„Tak takhle se to stalo?“ zamumlal Andrew, když se nakláněl nad žebříkem. „A já myslel, že kočky ani nemáš ráda.“

George se k ní otočil s výrazem, který už překročil meze znechucení. „Ty ani nemáš ráda kočky?“

„Kočky mají rádi všichni,“ odpověděla rychle Billie.

George přimhouřil oči a ona věděla, že jí v žádném případě nevěří ten mdlý úsměv, jímž ho chtěla uchlácholit. Andrew si díkybohu právě tuhle chvíli vybral k tomu, aby zamumlal šťavnatou nadávku, která je oba přiměla soustředit se opět na jeho zápolení se žebříkem.

„Jsi v pořádku?“ zavolala Billie.

„Tříska,“ odsekl Andrew. Sál si malíček. „Krucifix.“

„To tě snad nezabije,“ vyštěkl George.

Andrew si dopřál chvíli oddychu, v níž upíral na bratra rozlícený pohled.

George protočil panenky. „Pro lásku boží.“

„Neprovokuj ho,“ sykla Billie.

George ze sebe vyrazil podivný hrdelní zvuk, ale zmlknul. Zkřížil si paže na prsou a zadíval se dolů na mladšího bratra.

Billie popolezla o kousek blíž ke kraji střechy a pozorovala Andrewa, jak se opírá jednou nohou o spodní příčku žebříku. Sehnul se nad ním, uchopil další příčel as heknutím zabral. Žebřík se pomalu zvedal. Nakláněl se na špatnou stranu, ale na muže, který měl momentálně funkční jen jednu ruku, to i tak byl slušný výkon.

Andrew byl aspoň silák. Se značným úsilím a značně nevhodným slovníkem se mu podařilo dopravit žebřík ke stěně budovy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bridgertonovi – prequel 1: Za vším hledej Bridgertonovy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.