The Living and the Lost

THE LIVING AND THE LOST by Ellen Feldman.
Copyright © 2021 by Ellen Feldman

By arrangement with the author. All rights reserved.

Translation © Růžena Svobodová, 2022

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2022

ISBN epub 9788076890152

Věnováno památce

Meredith Kayové

a také

Stephenu Reibelovi

znovu a vždycky

Bože, jak já nenávidím Němce!

Generál Dwight D. Eisenhower

v dopise své ženě v září 1944

Dokážu hluboce nenávidět Německo a všechno německé,
ale ne jednotlivé lidi.

Gerda Weissmann Kleinová,

přeživší z nacistického pracovního tábora
a přes 550 km dlouhého nuceného pochodu

Kapitola první

Berlín nikdy nebyl tak tichý. Auta i náklaďáky rozdrcené na nepoužitelné kusy šrotu. A dokonce i kola byla vzácnost. Kolovala povídačka o ženě, kterou zastřelil sovětský voják, když se svého kola odmítla vzdát. Ulicemi už se nerozléhal klapot rychlých kroků. Lidé se vláčeli ulicemi zasmušilí a nemluvní. Celé město strachy přišlo o hlas.

To ticho bylo stejně tíživé jako hmotná devastace. Zbytek Německa prošel bombardováním. Berlín se obrátil v prach.

Byla ve městě teprve osmačtyřicet hodin a šok z té zkázy, kterou zahájila spojenecká letadla, prohloubily nelítostné boje wehrmachtu s Rudou armádou a pak i nedávné sovětské znásilňování a drancování, ještě nestihl opadnout. Některé čtvrtě se změnily v měsíční krajinu. Jen prach a krátery a popelavé stíny, ve kterých pak zblízka poznávala Trümmerfrauen, zasmušilé, tiché ženy, které tam sbíraly rozbité cihly, kusy potrubí a další harampádí. Podávaly si je z ruky do ruky v unaveném zástupu, k němuž se musely připojit, pokud chtěly poukázky na příděly potravin. Ještě víc než samotné ruiny ji ale udivovala ta nahodilost připomínající ruskou ruletu. Tu a tam nějaká budova zůstala stát, i když přišla o některou ze stěn nebo o střechu, takže všechno uvnitř nyní zůstalo napospas chladu, dešti i zvědavým očím kolemjdoucích. Staré postele, rozbité toalety i zoufalí obyvatelé domu, kteří se odmítali vzdát toho, co zbylo. Kam jinam taky mohli jít?

Místy z jedné strany ulice zbyla jen hromada trosek, zatímco na protější straně zůstala stát netknutá budova, všechno architektonické zdobení stále stejně krásné či nevkusné, okenní tabulky bez prasklinky, biedermeierovská kredenc jako ta v salonku u nich doma, v níž se odráželo zapadající zimní slunce, jehož paprsky zalily celou místnost. Ta kredenc ji zaujala, hned jak posuvnými dveřmi vešla do salonku. Stála mezi dvěma francouzskými okny, která směřovala na Riemeisterstrasse. Říkala si, že Berlín je plný biedermeierovských židlí a stolů, sekretářů a kredencí. Nebyl žádný rozumný důvod myslet si, že tohle je kus nábytku z její vlastní minulosti. Ale rozum v tom nehrál vůbec roli.

Vydala se přes místnost. Žena v obnošených černých šatech, které na její vychrtlé postavě visely jako na strašákovi – Millie by se ale vsadila, že ve šťastnějších časech milovala řízky a kuchen –, vyrazila v jejích stopách. A s ní i holčička, podle Millie asi čtyř- nebo pětiletá, i když v této době podvýživy se to těžko odhadovalo. Pevně se držela matčiny dlouhé sukně. Millie zachytila její pohled plný strachu. V té bledé vyhublé dětské tváři měla oči jako talíře. Neboj se, chtěla jí Millie říct. Neublížím ti. Ale udržela se. Komu se co snaží namluvit? Jistěže tomu dítěti ublíží. Za moment úplně zdrtí celou její rodinu.

Žena v obnošených šatech se postavila před kredenc, jako by ji chtěla před Millie chránit, a kyselý tělesný zápach byl cítit silněji. Mýdlo se v tyto dny v Berlíně shánělo stejně těžko jako jídlo a ta troška, co se sehnat podařila, se okamžitě po setkání s vodou proměnila v hrst tvrdých šedých kamínků. Millie dýchala pusou, aby ten pach utlumila, jak ji to naučil jeden medik ve Státech, a přejela prsty vykládání z březového a ebenového dřeva. Na dotek jí připadalo hladké a povědomé. Berlín je možná biedermeierovských kredencí plný, ale kolik z nich má propracované vykládání z geometrických tvarů a ebenové sloupky s mosaznými hlavicemi? Ten kus nábytku byl na tento zjevně kleinbürgerlich byt prostě příliš elegantní. Maloměšťácký, opravila se. Měla se německy domlouvat s Němci, ne se zamýšlet nad slovní zásobou ze svých vzpomínek.

„Je to, jak to říkáte u vás, replika,“ ozvala se žena.

Millie od ní odstoupila. Přestože dýchala ústy, tomu zápachu nemohla uniknout. Připomněla si, že ta žena za to nemůže, což však nepříjemnost zápachu ani té ženy nijak neumenšovalo. Kdo za to vlastně může, že v Berlíně nemají mýdlo?

„Fälschung.“

„Vy umíte německy?“ zeptala se ta žena, jako by ji někdo podvedl.

„Jak vidíte. Ale ať fälschung, nebo authentisch, ten kus je součástí inventáře.“

„Je to rodinný majetek,“ trvala na svém žena. „Má pouze sentimentální hodnotu,“ dodala velmi nesentimentálním tónem.

Rodinný majetek. Má sentimentální hodnotu. O tom Millie něco věděla. Odvrátila se od kredence, přešla salonek a pokračovala chodbou. Žena se ji pokusila předběhnout, ale Millie jí v tom zabránila. Nechtěla být po domě provázená jako nějaký potenciální nájemník, jako by se snad o bydlení doprošovala. Přicházíme jako vítězové, ale ne jako utlačovatelé, prohlásil generál Eisenhower, a i když Millie složila přísahu držet se druhé části tohoto prohlášení, nehodlala zapomínat ani na tu první. A co víc, byla odhodlaná nedovolit na ni zapomínat ani žádnému Němci, s kterým přijde do kontaktu.

Prošla chodbou až na konec. Téměř veškeré místo v jídelně zabíral masivní vyřezávaný stůl a přehršel židlí. Tady nebyla po biedermeierovské eleganci ani stopa. Kuchyně byla prostá, ale ona se vaření příliš věnovat nehodlala. Millie nepatřila přímo k armádě, byla na ni pouze napojená, ale to pořád znamenalo přístup do všemožných důstojnických klubů, zabavených restaurací a do úžasné výspy americké prosperity, předmětu závisti celého světa nebo aspoň Berlíňanů, do armádního obchodu běžně označovaného PX. A stejnou výsadu bude mít i spolubydlící, kterého Millie měla očekávat.

V první ložnici stála velká postel s nebesy a na ní ležely navršené přikrývky z kachního peří. Žena se znovu pokusila pasovat na průvodkyni, ale Millie ji obešla, položila dlaň na lůžkoviny a několikrát se opřela, aby vyzkoušela tvrdost matrace. Věděla, že tu ženu provokuje, a pocítila lehké bodnutí studu, ale ne tak silné, aby přestala. Žena zvedla ruku, jako by chtěla Millie vlepit facku, ale vzápětí ji nechala zase klesnout. Dítě přistoupilo blíž a objalo svou matku kolem nohy. Teď už se Millie styděla. Vysmívat se dospělé ženě, dospělé Němce, to byla férová hra. Nebo alespoň ospravedlnitelná. Děsit malé dítě, byť německé, bylo hanebné. Až na to, že německé dítě pravděpodobně vyroste v dospělého Němce.

Pokračovala do koupelny. Byla prostá, ale nikde ani smítko. Ta žena byla dobrá hospodyně. Nemohlo to být snadné se vším tím prachem, který tu Trümmerfrauen všude vířily, když se probíraly sutinami a odvážely harampádí na kolečku po rozbité silnici.

Vstoupila do další místnosti. Žena ji následovala s dítětem stále přilepeným ke stehnu. Tady byla postel o něco menší, ne však vrstva přikrývek. Se zkouškou matrace se neobtěžovala. Svého už dosáhla.

Přešla k poslední místnosti. Malý šatník se zásuvkami a úzká postel byly natřené na bílo a zdobené růžovými a modrými květy. Medvídek s věčným podmanivým úsměvem z křížkových stehů seděl opřený o polštář. To je tvůj medvídek? Ta slova jí málem vylétla z úst, než je stačila polknout. To dítě opravdu zkoušelo její odhodlání. Nechtěla se té holčičce vysmívat, ale zařekla se, že se jí nenechá ani obměkčit. Velkým obloukem minula domeček pro panenky v rohu místnosti a přešla k oknu. Podívala se ven do zpustlé uličky, kde sutí místy prorůstal plevel, pak se otočila, vyšla z ložnice a pokračovala chodbou zpátky. Nechtěla té kredenci věnovat znovu pozornost, už ani letmý pohled, ale oči ji neuposlechly. Když procházela kolem vstupu do salonku, kredenc ji ještě jednou upoutala. Krása toho kousku byla téměř urážkou města a té doby.

Teď Millie a ta žena stály tváří v tvář ve vstupní hale. Strach, který šel té ženě vyčíst z bledě modrých očí, když otevřela dveře a uviděla Millie v uniformě, se proměnil v nenávist. Millie z ní cítila pach toho vzteku, štiplavý stejně jako zápach jejího nemytého těla a mastných vlasů. To ale bylo dobře. Celou věc to usnadňovalo. Ženina nenávist úspěšně dráždila tu Milliinu.

„Zítra ve tři hodiny,“ řekla německy. „Vy, vaše rodina a všechny osobní věci musí zmizet do zítřejší třetí hodiny.“

„Ale má dcerka…“ spustila žena.

„Zítra ve tři,“ zopakovala Millie a vyrazila ven ze dveří dřív, než se žena pokusila znovu protestovat. Kdyby si měla dělat starosti kvůli dítěti, byli tu lepší kandidáti na její lítost než ta malá holčička, která i po všech těch letech pořád měla medvídka, kterého mohla obejmout.

Pomalu sestupovala po schodech. Namlouvala si, že je opatrná kvůli nedostatku světla na schodišti, ale věděla, že je v tom něco víc. Stín toho dítěte se celou cestu táhl za ní.

Otevřela dveře na ulici a vyšla ven do soumraku. Do zimního slunovratu zbýval ještě měsíc, ale dny už se krátily a zdemolované ulice kvůli tomu působily ještě zlověstněji. Tady nebyla zkáza tak strašná jako v jiných částech města. Zehlendorf, sousedství malebných vilek, kamenem dlážděných ulic, jezer, parků a bezúhonných německých občanů, neměl žádný strategický význam, tedy snad až na ty bezúhonné občany. Nejhoršího bombardování byl ušetřen. Ale i tak působil zničeně.

Přešla ulici a zastavila se pod francouzskými okny bytu, který právě zrekvírovala. V jednom z nich se objevila ta žena a zírala na ni. I na tu dálku Millie cítila její zlost. Znovu si opakovala, že ji to netrápí. Naopak to vítá. Nenávist té ženy odehnala stín dítěte, který se na ni pověsil na schodišti.

Byla v Berlíně teprve dva dny, ale v Německu už týden. Nebylo to takové, jak očekávala. Strádání ji nepřekvapilo. Před tím ji varovali. Ten nechtěný soucit, její, ne soucit Němců, ten byl problémem. Bylo snadné nenávidět na dálku. Překvapilo ji, jak náročné to je tváří v tvář.

Zatímco upírala zrak do toho okna, na Riemeisterstrasse dorazili dva američtí vojáci. Jeden z nich si naposledy potáhl ze své cigarety a odhodil špačka na zem. Najednou se odkudsi vynořili čtyři malí kluci. Tři z nich v roztrhaných kalhotách až příliš tenkých na zimní počasí. Čtvrtý v šortkách. Všichni čtyři se po tom nedopalku vrhli. Rvačka netrvala dlouho, pár úderů pěstí, pár divokých kopanců a sprostých nadávek. Kluk v šortkách se z klubka vymanil, utekl o půl bloku dál, otočil se a podíval se na ně. Stáli tam a koukali na něj, ale ani se nehnuli. Zlodějská čest, nebo spíš mrchožroutské zákony. Vítěz souboje vytáhl z kapsy šortek malou plechovou krabičku, otevřel ji a špačka uložil dovnitř. Tenhle incident byl další věcí, kterou už za svůj pobyt v Německu stihla pochopit. Kippensammlung neboli sběr špačků. Děti, někdy i práceschopní muži, pokud nějací zbyli, a i starci, ti všichni sbírali cigaretové špačky, očišťovali je od zbytků tabáku, nabalili z nich nové cigarety a ty pak prodávali na černém trhu. Nebyly tak ceněné jako americké cigarety – v PX stály čtyři centy, na černém trhu deset dolarů, Pall Malls kvůli své délce patnáct – ale pořád to bylo výnosné.

Odvrátila pohled od těch kluků zpátky k oknům bytu. Žena už byla pryč a zbyl po ní jen živý obraz v mysli. Rekvírování bytu nehodnotila jako tak bolestivé, jak jí říkali, že bude, ale zároveň jí nepřineslo takové uspokojení, jak si slibovala.

Kapitola druhá

„Co to kur… promiňte, paní kapitánko. Co to sakra ti frickové chystají tentokrát?“ zabručel vojín Meer, zatímco odbočil s džípem na Riemeisterstrasse a pomalu zastavil.

S majorem Suttonem, který měl být jejím nadřízeným, se Millie ještě nesetkala, ale poskytl jí na stěhování svůj džíp a řidiče. Vojín Meer se snažil svůj slovník udržet na uzdě. Millie byla Američanka, samozřejmě zakázané ovoce, protože zastávala pozici důstojnické úrovně, ale přesto byla v Berlíně na konci roku 1945 vítaným zjevem, nebo jí to aspoň opakovaně tvrdili. Ne že by město nebylo plné dychtivých Fräuleins. Ty byly, technicky vzato, však taky zakázané ovoce. Armádní zákaz bratříčkování se s Němci – žádné společenské kontakty, návštěvy jejich domovů, dokonce ani potřásání rukou – byl dalším přikázáním dobyvatelského desatera. A také úlitbou manželkám a přítelkyním, které čekaly doma za mořem. Naneštěstí, nebo tedy naštěstí pro zúčastněné, bylo dodržování tohoto zákazu naprosto nemožné vynucovat. Američtí vojáci chodili ulicemi s německými dívkami přivinutými k pasu. Často ty dívky měly na sobě nylonové punčochy, pusu od čokolády a kouřily cigarety. Chodící ukázky nejotřepanějších okupačních klišé. První odpoledne v Německu Millie viděla na ulici vojáka fotit kamaráda, který s úsměvem od ucha k uchu objímal dvě Fräuleins kolem ramen a svými velkými dlaněmi držel každou za jedno ňadro. Byla si jistá, že tahle fotka nepoputuje domů mámě. A co tak slyšela, důstojníci nebyli o nic lepší. Každý z nich měl někde schovanou nějakou „kamarádku“. Už po prvním týdnu v Německu slyšela o jednom mladém důstojníkovi, který si chtěl s sebou přivézt manželku. „Vy jste se snad zbláznil,“ řekl mu nadřízený. „Přece si na banket nepřinesete sendvič!“ Millie byla taky sendvič, a to nejspíš jen tak tak, když nebyla ani ničí manželkou. Ale pokud ji kvůli tomu měli za míň žádoucí, nebo aspoň míň vstřícnou, zároveň ji to dělalo i více váženou. Vojín Meer se proto s ohledem na svůj slovník držel zkrátka. „Co to sakra ti frickové chystají tentokrát?“ zopakoval, jako by snad opakování toho mdlého slova mělo ten ráznější výraz smazat.

Asi v půlce ulice stál před domem dav nějakých třiceti mužů, žen a dětí. Nekřičeli, nestrkali se ani se nervali. Prostě jen stáli a přihlíželi, téměř s úctou, jako by se snad účastnili pohřbu. Jeden z mužů dokonce držel sňatou čapku v rukách.

Meer zařadil, přejel s džípem k tomu srocení a ohlédl se. Věděla, že kontroluje únikovou trasu. Ten dav byl sice klidný, ale situace se mohla v okamžiku změnit. Sověti byli výbušnější než Němci. To bylo tou vodkou. Potyčky mezi Ivany a Amíky nebo Tomíky – pro francouzské okupanty Němci slangový výraz neměli, zjevně jim za něj nestáli – nebyly žádnou vzácností.

Ale Němci cítili roztrpčení a sebelítost. To se mohlo za správných podmínek taky změnit v zápalnou šňůru.

Jak tam tak s Meerem seděli a pozorovali dění, z domu, ve kterém předešlý den Millie zrekvírovala byt, vyšel muž s náručí plnou hrnců, pánví a kuchyňského náčiní. V davu se jedna žena pokřižovala. Nějaký muž cosi zamumlal, spíš zoufale než vztekle. Člověk nemusel umět německy, aby rozuměl jeho tónu. Každý muž a žena v tom davu, dokonce i některé z dětí, věděli, že stejný osud může potkat i je. Zítra, za týden nebo za měsíc můžou takhle vynášet kuchyňské náčiní ze svého domu taky. A dalo se čekat, že se situace bude teď spíš horšit než lepšit, pokud se vůbec kdy lepšit začne. Říkalo se, že Amíci si chtějí přivézt rodiny. Všechny ty ženy a děti budou potřebovat někde bydlet, i když ne všichni nutně ve zrekvírovaném. Ve Frankfurtu, ústředí amerického sektoru, už němečtí váleční vězni stavěli americkou čtvrť obehnanou ostnatým drátem, ve které neměly chybět ani školy, kina, bowlingové dráhy, kadeřnické salony a další stavební kameny americké kultury. Ale dokud ta čtvrť nebude stát, mnoho Němců se bude muset vzdát svého Lebensraum.

Muž s náručí kuchyňského vybavení vyrazil skrz dav. Několik amerických vojáků začalo na lidi tlačit, aby mu uvolnili cestu, ale nebylo to potřeba. Přihlížející se rozestoupili sami od sebe.

„Jako Rudé moře,“ utrousila Millie.

Meer se k ní otočil a usmál se. „To jste vystihla přesně. Takoví už frickové jsou. Jak říkal Churchill, buď se na vás vrhají s nožem, nebo se vám vrhají k nohám. A tak to mají i mezi sebou. Poslední dobou obzvlášť mezi sebou.“

Muž s nákladem došel k silnici, kde čekal vůz. Koňské oje stály zapřené o zem, z boku vozu opadával černý nátěr a v jednom z rozbitých okének se třepotal kus černé látky. Dřív to jistě musel být pohřební vůz. Muž se sehnul, aby svůj náklad naložil dovnitř, ale nesl toho příliš. Nádobí mu s rámusem popadalo z rukou a roztříštilo tak posvátné ticho. Odkudsi z davu zazněl ženský vzlyk. Muž sesbíral popadané nádobí ze silnice, naložil je do vozu a vyrazil zpátky do domu. Dav dál přihlížel. Uctivě a soucitně, ale taky se zvědavostí. Byla paní domu dobrá hospodyně, nebo špindíra? Byla na tom její rodina líp, než předstírala, nebo si naopak žili nad poměry?

Meer zakroutil hlavou. „Zatracení frickové. Neříkám, že si to nezaslouží, ale rozhodně vědí, jak člověka dojmout.“

Millie na to nic neřekla.

Chvíli nato muž vyšel z domu znovu. Tentokrát měl v patách pomocníka. Muž nesl náruč poskládaného ložního prádla a péřových přikrývek. Jeho pomocník nesl oblečení a pár domlácených vojenských bot. Davem to zašumělo. Nevěděla, jestli šlo o obdiv peřin a ložního prádla, které i takto z dálky bylo jasně sněhově bílé, nebo o údiv nad tím, jak hanebně hluboko klesli majitelé těch bot.

Muži se ještě několikrát vrátili do domu pro náklad. Konečně se pomocník objevil s prázdnýma rukama, dokráčel k vozu a čekal. Někteří přihlížející se od davu odpojili. Představení skončilo. Jiní vytrvale čekali na poslední dějství.

Dveře domu se znovu otevřely a vyšla z nich žena, která s Millie předešlý den byt procházela. Měla na sobě ty samé obnošené černé šaty. Její dítě se jí jednou rukou drželo za sukni a v druhé svíralo medvídka. Bradu vztyčenou, pohled upřený před sebe, přezíravá k sousedům a jejich soucitu nebo možná schadenfreude – tyto dva pocity k sobě obvykle nemají daleko – žena vyrazila k vozu. Mezitím znovu vyšel ze dveří i druhý muž. O hruď si zapíral domeček pro panenky, kterého si Millie všimla v dětském pokoji. Davem to znovu zašumělo, tentokrát o něco hlasitěji. Hrstka žen se natlačila blíž, aby lépe viděly. Krásně zachovalý dům, byť jen zmenšenina, v těchto časech zjevně budil úžas. Několik lidí, kteří už byli na odchodu, se vrátilo zpátky.

Muž byl v polovině cesty k vozu, když mu ji zatarasil voják. Muž ustoupil stranou, aby ho obešel. Voják taky udělal úkrok, aby mu opět zablokoval cestu.

Řekl něco anglicky. Muž mu německy odpověděl. Millie byla příliš daleko, než aby rozeznala jednotlivá slova.

„Nein,“ řekl už o něco hlasitěji voják. „Ist součást inventáře.“

„Patří tomu dítěti,“ vykřikl muž německy.

Chvíli tam jen tak stáli. Aniž by domeček upustil, podařilo se muži zvednout loket a otřít si z čela pot, který z něj lil, přestože bylo chladné ráno. Voják, kterému nemohlo být ani dvacet, žvýkal žvýkačku.

„Nein,“ zopakoval. A tentokrát se pro domeček napřáhl. Muž mu vyklouzl.

Chvíli zase jen stáli a pozorovali jeden druhého přes miniaturní břidlicovou stříšku. Voják teď žvýkal rychleji. Muž se stále potil, ale tvář už si otřít nepokoušel.

Přešla chvíle, přešla druhá. Voják se teď střídavě díval z jednoho přihlížejícího na druhého. Věděl, že udělal chybu. První, když toho muže zastavil, a druhou, když se mu pokusil domeček vzít. Teď ale nevěděl, jak se dostat z toho kouta, do kterého se sám zatlačil. Navíc, jak opakovaně tvrdil svou směsí angličtiny a němčiny, ten domeček patří do inventáře nábytku, takže – bůhvíproč – v domě musí zůstat. Možná má seržant, který inventář sepsal, doma ve Státech dceru. Nebyla by to největší kořist poslaná domů a nebyla by ani nejcennější, to zdaleka ne.

Žena v černých šatech popošla od vozu k muži a vojákovi. Nejspíš si neuvědomovala, že se jí to dítě stále drží za sukni. Millie nerozuměla, co žena říká, ale poznala tu zuřivost v její tváři. Voják stále přežvykoval.

„Nein,“ zopakoval ženě. „Ist součást inventáře.“

„Räuber,“ zakřičela v odpověď. „Dieb.“

Přistoupila k vojákovi o krok blíž. Neustoupil, ale mírně se odklonil. Nic víc nepotřebovala. Zvedla ruku a začala ho bodat do prsou ukazovákem a při tom ze sebe vyrážela:

„Räuber. Dieb. Schwein.“

Vojákovo přežvykování a mrkání se zrychlilo. Dav se začal k ženě přidávat.

„Räuber! Dieb! Schwein!“ křičeli spolu s ní.

Meer se ohlédl a zkontroloval ulici za nimi.

„Asi bychom raději měli vypadnout. Major by nechtěl, abyste se do tohohle zapletla.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho Millie.

Nebyla v pohodě. Ta řvoucí surovost ji vracela na místo, kam se vracet nechtěla. Ale už se od nich nehodlala nikdy nechat znovu vyhnat.

Dav pořád křičel, ale teď už nové slovo.

„Schande,“ řvali. „Schande, Schande, Schande!“

„Räuber a Schwein znám,“ řekl Meer, „a myslím, že Dieb znamená zloděj, ale co znamená Schande?“

Chvíli jí trvalo mu to slovo přeložit, přestože ho znala.

„Hanba,“ vzpomněla si konečně.

„Na tom i něco je. Nechápejte mě špatně. Tohle všechno si zaslouží,“ zopakoval. „Ale domeček pro panenky?“

„Kdybych si ho bývala na seznamu všimla, smazala bych ho,“ řekla, i když si nebyla jistá, že by to opravdu udělala.

Možná ten domeček tomu děvčeti koupili. Možná jí ho vyrobil její otec. Nebo možná dřív domeček patřil holčičce, jejíž příjmení znělo Cohnová, Leviová nebo Lowensteinová. Znovu si vzpomněla na biedermeierovskou kredenc.

Výkřiky byly čím dál hlasitější a všimla si ještě další věci. Dav se tlačil blíž a blíž k vojákovi. Další tři američtí vojáci se snažili ty lidi držet zpátky, ale když někoho odtlačovali, zbytek davu tlačil proti nim. Objevil se tam muž v čapce a otrhaném saku wehrmachtu nerovnoměrně obarveném na oranžovo. Němci měli zakázáno nosit řádné vojenské uniformy. Přistoupil za tu ženu a začal křičet, ne však slova davu, ale svoje vlastní kázání. Křičel on a řval i dav a žena dál bodala vojáka ukazovákem do prsou, zatímco ten tam stál jako přimrazený. Hýbal jen čelistí a očima. Potom pomalu, sotva znatelně, tedy aspoň by ten pohyb neznatelný byl, kdyby Millie a Meer nepřihlíželi takhle zblízka, jeho pravá ruka sjela na pravý bok nad pouzdro s pistolí.

Millie uvízl nádech v hrdle.

„To nedělej, kluku,“ zavrčel Meer.

Vojákova dlaň sjela až na rukojeť revolveru a tam čekala.

Žena svěsila svou bodající ruku. Muž v obarveném armádním saku přestal řvát. Dav zašuměl, tiše a nervózně. Nikdo se ani nehnul. Najednou se davem prodíral americký důstojník a přihlížející mu začali ustupovat z cesty.

„Řekl bych, že dorazila kavalérie,“ poznamenal Meer.

Jeho důstojnická čepice mu vrhala stín do tváře, ale Millie do ní nepotřebovala vidět, aby ho poznala. Dobře znala ten dlouhý krok, díky kterému spíš cválal, než šel, a houpání ramen, které se naučil používat jako zbraň právě proto, že nepůsobily mohutně ani silně. Jako malý vybojoval spoustu bitek na spoustě různých míst.

Teď se lokty prodral poslední řadou lidí až ke kvartetu, který stál uprostřed vřavy. Voják sundal ruku z revolveru a svižně zasalutoval.

„Kdo by si kdy pomyslel, že zasraný salutování zachrání situaci?“ Tentokrát se Meer ani nesnažil omlouvat.

Žena v černých šatech a muž v obarvené uniformě od vojáka ustoupili. Ten druhý muž se nepohnul, ale dál tam prostě stál a opíral si domeček pro panenky o hruď.

Důstojník cosi vojákovi řekl a pak stál a poslouchal. Po chvilce kývl na druhého vojáka držícího psací podložku s papíry, kterou si od něj vzal. Chvíli si seznam pročítal a pak pomalu zakroutil hlavou jakoby v údivu. Tohle gesto taky znala. Byla to jeho odpověď na vyšinutost světa. Obrátil se k muži s domečkem. Tiše k němu mluvil a dav slova neslyšel, ale muž stál s hlavou sklopenou, jako by se snažil zachytit každé slovo. Důstojník přestal mluvit. Muž kývnul a s domečkem stále v náručí vyrazil k vozu. Žena otevřela ústa, aby něco řekla. Důstojník ji zarazil a na moment se podíval na její dítě. Millie čekala, že holčičku pohladí po vlasech. Zaváhala, jestli by mu to dokázala odpustit. Předešlý den s tím instinktem sama bojovala. Byla si však jistá, že on bojuje taky. Ustoupil stranou, aby matka s dcerou mohly k bývalému pohřebnímu vozu, do kterého muž mezitím ten domeček nakládal. Vtěsnal ho mezi ostatní věci, potom pomohl ženě nasednout a dítě jí posadil na klín. Pak šel dopředu a ohnul se pro oj. Jeho pomocník zvedl druhou a dali se do tahání. Vůz jel pomalu a kola se ztěžka valila po Riemeisterstrasse.

„No to mě podrž,“ utrousil Meer při pohledu na rozcházející se dav. Zařadil a vyjel s džípem směrem k důstojníkovi, který pořád před domem stál. Jak se k němu blížili, rozléval se mu po tváři čím dál větší úsměv.

Před domem Meer zabrzdil a vypnul motor.

Důstojník na ně hleděl. „Prý sháníš spolubydlící, Mil.“

Vystoupila z džípu a zadívala se na něj.

„Jestli ti tedy tvůj bratříček nepokazí styl.“

Objala ho a odvrátila tvář na stranu, aby neviděl, že pláče, i když to jistě stejně poznal.

„Myslím, že si ho nějak udržet zvládnu,“ řekla.

„Nejsem tady náhodou,“ vysvětloval David, zatímco z džípu vytáhl její kufr a vyrazil ke vchodu. „I když dneska je svět náhodami prolezlý. Jeden chlap v těchhle hadrech – byli jsme spolu v Camp Ritchie a dostali občanství ve stejný den – dostal povolení zajet si džípem do rodného města u Mainzu. Přijel k místní vlakové stanici zrovna ve chvíli, kdy tam vjížděl nákladní vlak a na něm seděl jeho bratr, dvojče. Zrovna se dostal z Dachau,“ proklel se, hned jak ta slova pronesl. Věděl, jaká teď přijde otázka.

„Přežil i někdo další z rodiny?“

„Nechtěl jsem takovou otázkou kazit oslavu. Chtěl jsem ti hlavně říct, že tu nejsem náhodou.“ Otevřel jí dveře do domu a vešel za ní. „Když jsi napsala, že ti Russ vyhádal práci na denacifikačním úřadě v Berlíně, zatahal jsem taky za pár nitek. Přihlásil jsem se jako dobrovolník do kontrolní rady. Tábory a vysídlené osoby.“

Odmítal je označovat známou zkratkou DP, tedy „displaced persons“. Ti lidé už toho museli přežít tolik. Nepřipadalo mu spravedlivé ještě navrch i nějak zkratkovitě označovat jejich ubohý status.

„Nemusel jsem ale tahat příliš. Není moc zájemců o to, zůstat tady a pracovat s těmihle lidmi. Už proto, že jim přeživší připadají odpudiví.“ Poslední slovo protáhl, aby tu ironii ještě zdůraznil. „Všechny ty vši a TBC a další přenosné nemoci. Úplně jiné kafe než čistotní, blonďatí, modroocí Němci…“

„To říká ten pravý.“

Zazubil se. Kdysi ho nový učitel na jejich škole použil jako perfektní příklad árijské nadřazenosti. Spolužáci se tomu hihňali, ale nikdo učitele neopravil. To se v německých školách nedělalo.

„A pak taky proto,“ dodal, když za ní stoupal do schodů, „že jsou všichni celí žhaví vrátit se domů. Aspoň ti, co bojovali. Kancelářští důstojníci jsou jiný příběh. Ti se naopak nemůžou dočkat příjezdu sem. Ale chtějí dostat teploučký flek u papírování za stolem, bydlet v bývalých židovských a teď poárijštěných domech a jezdit ve zkonfiskovaných mercedesech a BMW. Neplánují si tu mazat ruce s těmi špinavými Židy. Nebo tedy přímo Pattonovými vlastními slovy – s těmi zvířaty.“

„Ty jsi taky bojoval. Nejsi celý žhavý jet domů? Čeká tam přece GI Bill.“

„Jo, ale ten zákon tu bude stejně tak i za rok nebo dva.“ Došli ke dveřím od bytu a David se k ní otočil. „A já už doma jsem. A o tomhle prokletém městě teď nemluvím.“

Hleděli jeden na druhého. Kromě oválného tvaru obličeje si příliš podobní nebyli. Měli stejně prořízlou pusu, ale zatímco z jeho vycházela pevná a rozhodná slova, v jejím případě mnohdy vyzrazovala pocity a zranitelnost. Jemu hříva kukuřicově zlatých hedvábných vlasů, která kdysi tak zmátla pana učitele, vždycky padala do modrých očí, které pana učitele zmátly úplně stejně. Jí tmavé vlasy rámovaly tvář ve dvou obloucích, které se uprostřed vysokého čela spojovaly v malé véčko. Přesto měli oba pocit, že se dívají do zrcadla.

Odvrátil se od ní. „Tak pojď, ukaž mi moje nové ubytování.“

Vešla první a on ji následoval místnostmi. Hádali se o to, kdo si vezme ložnici s postelí s vyřezávanými nebesy.

„Ty jsi starší,“ řekl David.

„Já ale nepřespávala poslední rok a půl v liščích norách.“

„To právě znamená, že jsem zvyklý na nepohodlí. K čemuž má tohle hodně daleko. Navíc, holky potřebují spát dobře, aby spaly do krásy.“

„Tyhle řeči nesnáším.“

„Nemusíš. Ty vypadáš dobře, Meike.“ To jméno mu prostě vylétlo z pusy. Čekal, jak na to zareaguje.

Stáli ve dveřích, zírali na tu obří vyřezávanou postel a Millie se teď otočila na něj.

„Tak mi nikdo neřekl už roky. Ani ty ne.“

Hleděl jí zpříma do očí. „Jaký to je pocit?“

Chvíli přemýšlela. „Kéž bych to věděla.“

Obývací pokoj si nechala na konec. Když tam spolu vešli, pochopil proč. Přivedla ho ke kredenci a pozorně si ji spolu prohlíželi. Věděl, co se jí honí hlavou. Mýlila se, ale nechtěl se s ní kvůli tomu přít. Ani kvůli tomu, ani kvůli ničemu jinému.

Kapitola třetí

Ležela v posteli a skrz temnotu zírala na slabé obrysy stropní štukatury. Občas po pokoji proběhla zář automobilových světlometů jako pátrací světla, aby vzápětí zase zmizela a místnost zahalila tma. Provoz sice nebyl hustý, ale ležela v té posteli už dost dlouho na to, aby zaznamenala i těch pár přesunů dole na ulici. Pomalé drkotání armádního náklaďáku. Rachot džípu. Taky klapot koňských kopyt na dlažebních kostkách.

Přetočila se na bok, ale bylo to k ničemu. Matrace, kterou na oko zkoušela ve snaze rozčílit ženu v černém, byla příliš měkká. Jenže věděla, že její nespavost nemá s matrací co dělat. Nechápala to. Byla si jistá, že dnes v noci spát bude. Bude spát, jako už dva roky nespala. David neměl nikde vyskakovat z letadla ani útočit na žádnou pláž, ani – a to byla představa, kterou se zas a znovu snažila zahnat, ale nikdy se jí to nedařilo – neležel mrtvý v žádném příkopu. Byl v bezpečí v sousedním pokoji. A ona byla vyčerpaná událostmi dne, děním v celém týdnu. Všechno bylo nové a náročné nebo známé a ještě náročnější. Tak proč nemůže usnout?

Pokoj ozářil další pár světel a pak svět zase potemněl. Prostě to nepůjde. Ani když má Davida hned ve vedlejším pokoji. Přestože jsou zase spolu, nepodaří se jí to. Myslela si, že až se vrátí do Berlína, uvidí svět jasněji. Že v Berlíně najde jistotu. Zatím tu našla jenom zmatek. Nic jí nepřipadalo takové, jak čekala.

Lehla si na bok, kolena přitáhla k tělu v pozici dítěte, narovnala se, přetočila se na druhý bok. K ničemu. Posadila se, nohy spustila z postele dolů a sklouzla, aby došlápla na podlahu.

I tenhle pohyb probouzel vzpomínky. Postele, na kterých spala ve Státech – dánské moderní dvojlůžko v domě, kde žila po svém příjezdu, úzké rozkládací lůžko ve studentském pokoji v Bryn Mawru i postel v bytě ve Filadelfii, o který se dělila s dvěma dalšími dívkami –, ty všechny byly nižší. Tahle postel byla úplně jako ty z jejího dětství. Tak vysoká, že na ni člověk musel spíš vylézt než sedat, a ještě vyšší díky tlusté matraci a peřinám. Těch bylo v domě tolik, že i po zrekvírování si žena směla nějaké odvézt.

Oblékla si župan, nazula si pantofle a vyšla z pokoje. Před Davidovými dveřmi se zastavila a zaposlouchala se. Za starých časů, když měli ve svém novém domově ve Státech školní prázdniny, otevírala v tuhle chvíli dveře, vkradla se dovnitř a vestoje ho pozorovala, aby se ujistila, že tam s ní je, že je v bezpečí a že mají jeden druhého. Říkala si, jestli ještě pořád spává na břiše s rukama a nohama roztaženýma. S rukou na klice zaváhala. Nebude ho rušit. Jen ho chce vidět. Pevně kliku sevřela a pak ji pustila, jako by pálila. Už je to dospělý muž. Viděl ze světa víc, než ona kdy uvidí. Dny, kdy se mohla uprostřed noci vplížit do jeho pokoje, aby se ujistila, že je v pořádku, jsou už dávno pryč.

Vytáhla z kapsy kapesník, vysmrkala se a pak pokračovala chodbou ke kuchyni. Přivezli si z večeře víno. To jí určitě s usínáním pomůže. Když ale do kuchyně došla, nezastavila se a pokračovala přes jídelnu do salonku.

Když se vrátili domů, byla zamračená noc, ale teď byla obloha bez mráčku a světlo úplňku prostupovalo francouzskými okny a ozařovalo kredenc.

„Jak jsi to věděl?“ zeptala se její matka, když dvojice mužů, jeden svalnatý a druhý na pohled příliš křehký na to, aby se živil stěhováním nábytku, usazovala kredenc mezi dvě jiná francouzská okna směřující do jiné ulice, na kterou nikdy nespadla žádná bomba, a nikdo rozhodně nečekal, že někdy spadne. Tak nepředstavitelná tehdy budoucnost byla.

„Jak jsem to věděl?“ zopakoval její otec, když stěhováci odešli. „Pokaždé když jsi kolem toho obchodu šla, zastavila ses před výlohou. Jako malé dítě před Kranzlerovým obchodem. Ještě horší. Bylo snazší odtrhnout děti od štrúdlů a Pfeffernüsse v Kranzlerově výloze než tebe od té výlohy s kredencí. Teď se jí můžeš kochat, aniž bys musela někam ven.“

„Je krásná,“ řekla matka.

„Krása s krásou by měly spolu žít bok po boku,“ odpověděl na to otec a matka doširoka otevřela svoje ametystové oči. V takové chvíle bylo jasné, že jen nezvedá koutky, ale opravdu se usmívá. David a Sarah oba zdědili oči po matce. Meike měla tuctovější hnědé po otci. Hnědé barvy, ale podle tvrzení její matky úžasně zajímavého mandlového tvaru.

Millie přešla místnost a vstoupila do měsíční záře. Byla zase zpátky. Byla Meike. Byla v bezpečí a spokojená s celým světem, který měla před sebou. Její největší starostí, opravdu monumentální, bylo rychle se proměňující tělo a otázka, jestli z této proměny vyjde krásná jako její matka a sestřenice Anna, nebo ošklivá jako to děvče, které se na ni občas mračilo ze zrcadla.

Prsty pohladila vykládání, jako to udělala matka v ten poslední den. Kolik let po nastěhování té kredence to bylo? Čtyři roky? Pět? S jistotou si vybavovala jen to, že to bylo krátce po jejích šestnáctinách. Začínal listopad a už nosili kabáty. Matka svůj z perské jehněčí vlny s filigránovým zapínáním, otec svůj mannheimský, Meike, David a Sarah svoje temně modré chesterfieldy se sametovými límci. Tu zimu měla dostat nový kabát. Už byla moc velká na to, aby se oblékala stejně jako její mladší bratr a sestra. Ale zasáhly naléhavější události. Vedle dveří skončilo naskládaných pět kufrů, pro každého jeden, avšak byly tak plné, že Sarah svůj neunesla a musel ho nést otec. To byl nakonec klíčový detail.

Otec matku popoháněl. „Vlak, Gerdo. Celou dobu žadoníš, abychom odjeli. Teď je to tady a ty se nedokážeš přinutit odejít.“

„Už jdu,“ řekla na to matka, ale nešla. Stála v salonku, dlaň položenou na kredenci, a snažila se uložit si místnost do paměti. Obrazy na zdech, které zpočátku neměla ráda, ale teď když je vláda prohlásila za dekadentní, stal se z ní příznivec moderního umění. Prosklené skříňky napěchované knihami, z nichž mnohé v té době v ulicích pálili. Prázdné stříbrné rámečky na stolcích. Fotografie z nich předchozí večer vyndala a sbalila je. Rozdělila je do všech pěti kufrů, protože u sebe měla těch posledních pár šperků, které neprodala, tu trochu peněz, které jim zbyly, a dva objektivy Leica, které její otec na ten útěk koupil, to vše uschované ve skleničkách krému, tubách vazelíny a plechovkách tělového pudru. Rámečky byly prázdné, ale ty fotky znala tak dobře, že je v nich pořád viděla. Mladý pár v plaveckých úborech na pláži u Wannsee, ten samý muž a žena, jen trochu starší, s dítětem v kočárku v parku Tiergarten, to dítě, o něco vyšší, držící za ruku malého chlapce v botanické zahradě, obě děti, zase o něco starší, s třetím, které přivírá oči před sluncem na pláži u Wannsee, muž sám, mladší, v uniformě armády císařského Německa z Velké války, s železným křížem druhé třídy připnutým k saku. Tu s sebou matka brát nechtěla, ale otec na tom trval.

Tohle prostě nedokáže. Opravdu ne. Vyšla z měsíční záře do tmy zpátky na chodbu. Nebude ho rušit. On měl spánek dobrý. Aspoň míval. Vůbec nebude tušit, že u něj byla. Musí ho vidět na vlastní oči. Potřebuje slyšet, že dýchá, a vnímat jeho teplo. Byl jejím záchranným lanem, tou jedinou bytostí, která ji chránila před tím, aby odvlála kamsi do temnot jako nezajištěný balón plný hélia. Zvlášť teď, když je zpátky v Berlíně.

Šla chodbou, aniž by její pantofle na prkenné podlaze vydaly sebemenší zvuk. Dlaň znovu položila na dveřní kouli. Tentokrát s ní otočila. Zatlačila na dveře, ale zapomněla na nenamazané panty. Zarazila se a čekala na zvuk nebo pohyb v místnosti. Žádný nepřišel. Pomalu a opatrně dveře otevřela.

V pokoji byla tma. Sem oknem žádné měsíční světlo nepronikalo. Vešla dovnitř, pak se zastavila a čekala. Opět nezaznamenala žádný pohyb. Další krok vpřed. Pokoj nebyl nijak velký, ale její pouť přes něj se zdála být nekonečná. Konečně stála u postele a shlédla na ni. V té tmě to nebylo dobře poznat, ale nezdálo se, že by pod peřinou někdo ležel. Rozhodně žádný David roztažený přes celou matraci s rukama i nohama visícíma přes okraje postele. Začala šmátrat po lampě, vrazila do ní z nesprávné strany, zachytila ji před pádem, postavila na místo a zatáhla za šňůrku. Žárovka moc světla nevydávala, ale svítila dost na to, aby byla vidět prázdná postel. Naprosto netknutá.

Prošla celý byt a rozsvěcela světla. Podívala se i do skříní. Pak ho prošla znovu a dívala se pod postele. Nebyl to až tak zvláštní nápad, jak se může zdát. Než Millie odjela ze Států, v magazínu, pro který pracovala, vyšel článek seznamující americké ženy s tím, co můžou čekat, až se jejich muži vrátí domů. Můžou být náladoví nebo rozčilení nebo lekaví. Jakýkoli náhlý zvuk je může vyplašit. Můžou hledat kryt i kvůli ráně z výfuku. Ale David pod žádnou z postelí nebyl. Nebyl nikde v bytě. Nechápala, jak dokázal vyjít ven, aniž by ho slyšela, ale podařilo se mu to.

Vrátila se do salonku a posadila se na šeredný dvojsedák z červeného plyše naproti biedermeierovské kredenci. Pořád ji zalévala měsíční záře, ale teď si jí sotva všimla. Není důvod k panice, uklidňovala se. Může být kdekoli, dělat cokoli. Město bylo plné amerických vojáků, kteří po nocích pili, sázeli a usínali v nesprávných postelích. Ale stejně, mohl jí říct, že jde ven. Ale to by bylo k smíchu. Je to dospělý muž, připomněla si, jako to dělala od chvíle, kdy poprvé přišel domů v uniformě. Nemusí ji žádat o svolení jít ven. Nemusí se jí svěřovat. Ona mu taky nikdy neřekla o svém víkendu s tím vojenským lékařem, který odplouval. Rodinná pouta neznamenají nutnost všechno si sdělovat. Bezvýhradná otevřenost může rodinná pouta přetrhat.

Jen doufala, že není venku s nějakou Fräulein. Ještě před pár hodinami by jí ta představa připadala nemožná. To by její vlastní bratr neudělal. Ne po tom, co zažili. Ale viděla, jak se dívá na dívky na ulici. Je to dospělý muž, připomněla si znovu. Vycvičili ho pro boj a vyškolili pro špionáž. O tom druhém ve Státech ještě nevěděla. Camp Ritchie, kde podstupovali výcvik muži, mnohdy ještě chlapci, zpravidla Židé mluvící cizími jazyky, byla přísně tajná základna. Ale teď bylo po válce a podle Millie nebyl David stejně dobře připravený i na mír, tedy na tento konkrétní mír. Co byla armádní příručka o výslechu zajatců nebo instrukce o interpretaci fotografií oproti stovkám místních Fräuleins prahnoucích po čokoládě a nylonkách a cigaretách? David bojoval ve válce a prožil tisíc hrůz a strachů, které ona nikdy nepozná. O ničem, co během války zažil, nemluvil. Odpoledne při vybalování svých věcí vytáhl ze zavazadla fotku a zastrčil ji za rámeček zrcadla na svém prádelníku. Na ní stáli on a dva další vojáci s úsměvem opření o džíp. U dolního okraje bylo napsáno: Mušketýři z Ritchie zabírají Aachen. Zeptala se ho, kdo jsou ti dva.

„Kamarádi.“

Nic víc neřekl. Nevrtala se v tom.

Podstatné je, že nemá právo jeho chování odsuzovat. Ale přesto jsou věci, které se prostě nedělají. Například spát s nepřítelem. Víc než to, s osobním úhlavním nepřítelem! Nebyla žádná puritánka. Bylo jí ukradené, s kým leze do postele zbytek těch osamělých, sexuchtivých mužů, co se ocitli daleko od domova. Připadalo jí to nevhodné vzhledem k tomu, co ti lidé tady napáchali, ale bylo jí to ukradené. David jí ale ukradený nebyl. Věděl, co ti lidi spáchali, stejně dobře jako ona. Byl obětí jejich činů stejně jako ona. Čím víc o tom přemýšlela, tím nemožnější jí ta představa připadala. Netušila, kde teď je a s kým, ale jedno věděla jistě. Určitě nespí s nepřítelem.

Uslyšela šramocení klíče v zámku, vymrštila se z pohovky a vyrazila ke vchodu. Pak se zastavila, otočila se, rychle prošla chodbou do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Zastavila se včas.

Od konce války se jí do myšlenek opakovaně vracely dvě představy. V jedné se David vrátil z války domů, získal titul, možná z medicíny – to by se jejich otci líbilo –, a oženil se.

I ona měla po svatbě. Nebyla žádnou hrdinkou z britského románu 19. století, která by se obětovala pro bratra nebo otce. V tomhle báječném scénáři David se svou ženou a Millie s manželem a dětmi – měli by hodně dětí – bydleli blízko sebe, možná na různých patrech jednoho bytového domu nebo v sousedních domech na předměstí. Jedno z dětí by byla holčička jménem Sarah. Možná by oba měli dcerku jménem Sarah. Měla úplně před očima, jak se dívky vzájemně navštěvují a jejich životy jsou nerozlučně propojené, Davidova Sarah a Milliina Sarah, viděla jejich radost, jejich krásu, prostě všechno, co k Sarah patří, zdvojnásobeno. A kdyby našli Sarah, až by našli Sarah, jejich štěstí by bylo ztrojnásobeno. Nebyli pověrčivá rodina. Na rozdíl od spousty jiných Židů nevěřili, že pojmenovat dítě po žijícím příbuzném vede k neštěstí. Ne, tím by osud nepokoušeli, ale oslavovali.

V druhém scénáři se David oženil a odcizil se jí. Který muž, nebo vlastně i žena, by se nesnažil bránit majetnickým sklonům své panovačné starší sestry? A jak se vytrácel z jejího života, navštěvoval ji čím dál méně a po čím dál delší době a volal zjevně už jen z povinnosti, z ní se stávala čím dál zahořklejší osamělá žena, přestože byla vdaná – opuštěná žena bez rodiny.

Stála za zavřenými dveřmi svého pokoje a poslouchala jeho kroky postupující chodbou. Zastavila se včas. Odmítala se stát tou nemilovanou ženou. Kde byl nebo co dělal, to nebyla její starost.

Kapitola čtvrtá

O jeho noční vycházce neřekla ráno ani slovo. Připravila jim kávu a toasty a vtipkovali spolu o tom, jak nedůstojné je jíst v Berlíně Wonder Bread z PX jen proto, že těch pár pekáren, co jsou zase v provozu, nemůže sehnat přísady na dobrý německý žitný chléb nebo Pumpernickel. Zvládla v tom pokračovat, dokud neodešel do centra pro vysídlené osoby. O pár minut později sama vyšla z domu do studeného listopadového rána. Nebe, které v noci prozařoval měsíční svit, zmizelo za hradbou popelavých mračen, která na město doléhala jako poklop. Vítr ji přinutil ohrnout si límec balkánského králíka. Tak těmto armádním trenčkotům podšitým umělou kožešinou říkaly dívky na lodi. Vtipkovaly, že se šije pouze ve dvou velikostech, obří a veleobří. Některé drobnější dívky se ve vší té látce úplně ztrácely, lem tahaly po zemi a v ramenou najednou připomínaly hráče amerického fotbalu. Millie byla z těch Štěstěnou políbených. Do rukou se jí dostal jeden z těch pouze obřích a díky své výšce si ho mohla dovolit. Nikdo by ten kabát nenazval módním, ale hřál, a když si opasek zavázala dostatečně natěsno, přestala připomínat pytel brambor.

Vyrazila ulicí směrem ke Kronprinzenallee. Přestože tu chyběly jí známé stavby a zákoutí – z mnohých domů, obchodů a veřejných budov zbyla jen neidentifikovatelná suť –, sem tam v ní nějaká stále stojící budova vyvolala vzpomínky. Možná proto se to stalo. Ten pocit čehosi známého uprostřed vší té zkázy byl zneklidňující, jako by se pohybovala ve dvou světech současně.

Ty dívky byly jistě na cestě do školy. K obnově výuky došlo teprve před pár měsíci. Za její zpoždění nemohl jen fakt, že školní budovy ležely v troskách. Větším problémem byl nedostatek učitelů. Znepokojivě mnoho jich mělo nacistickou minulost. Vrátit metači jeho koště a úředníka pustit zpět do kanceláře je jedna věc, ale nemůžete svěřit mladou generaci národa mužům a ženám, kteří ji nedávno svedli na scestí nebo ji tam následovali. Další překážkou pak byl nedostatek učebnic. Staré bylo třeba zlikvidovat a nové napsat. Nevěřila, že je možné vpašovat propagandu do učebnice matematiky, dokud neviděla příklady. „Lichvář půjčil poctivému farmáři 400 marek se splácením po dobu 4 let a ročním úrokem ve výši 12 %. Kolik ten židovský podvodník dostane?“

Trojice dívek se držela za ruce a vykračovala si přímo před ní. Jejich látané bavlněné punčochy připomínaly spíš koláž záplat. Kabát jedné z dívek nesl nezaměnitelné stopy popuštěného lemu, druhá měla kabát prodloužený rovnou pruhem jiné látky a třetí neměla kabát vůbec, pouze svetr. Přestože dívky tedy nebyly příliš chráněny před mrazem, vypadaly, že se dobře baví. Počasí navzdory, jako to děti mnohdy dovedou. Ta s kabátem prodlouženým jinou látkou šla uprostřed, a když se otáčela během rozhovoru na jednu a na druhou kamarádku, její tmavé copánky létaly chladným ranním vzduchem. Millie zrychlila krok, aby trojici dohnala.

S každým krokem její jistota rostla. Copatá dívka pustila kamarádky a poskočila o několik kroků před ně. Pak k nim přitančila zpátky, aniž by se ohlédla. Tohle poskakování by Millie poznala všude. Teď za nimi téměř běžela. Čím víc se přibližovala, tím si byla jistější. Ty tmavé copánky, útlá ramena, ty hříběcí skoky. Dívka křikla na své kamarádky několik slov. Její hlas rozezněl to ledové ráno jako zvon a v Millie cosi roztříštil. Těm dívkám nemohlo být víc než sedm nebo osm. V Milliiných představách však ani ona nebyla o nic starší.

Když trojici předcházela, nemohla si pomoct a blýskla po nich očima, i když si už svůj omyl uvědomila. Taky si ji a její armádní kabát prohlížely, napůl s dětskou zvědavostí, napůl s podezíravostí. Byly to přece jen dcery svých rodičů.

V tu samou chvíli ji došli dva empíci.

„Vše v pořádku, paní kapitánko?“ zeptal se jeden.

„Ano.“

„Viděli jsme, jak běžíte za těma holkama. Vyfoukly vám něco?“

„Ne, jenom jsem…“ Větu nedokončila.

„Nenechte se od nich oblafnout.“

„Oblafnout? Jsou to děti.“

Empík zavrtěl hlavou. „Jistě. A pro balíček cigaret by vám podřízly krk.“

Chvíli se na něj zadívala a přemýšlela přitom, jak se v téhle bláznivé situaci ocitla.

„Nic mi nesebraly,“ řekla důrazně a dala se zas do chůze.

Zabočila na Kronprinzenallee a šla pořád dál, přestože najednou netušila, kde je. Prošla několik bloků, než se jí podařilo zase klidně dýchat a trochu se sebrat. Neměla se za tou trojicí rozběhnout. Jedno věděla jistě. Davidovi o tom incidentu nepoví.

Budova, ve které sídlil úřad prověrek pro práci v tisku, byla těžkopádným a mrazivým příkladem nacistické brutalistní architektury v celé své kráse, nebo spíš hrůznosti. Odrazovala od vstupu. Nestačilo jí dělat na lidi dojem, byla odhodlaná zastrašovat. Millie vystoupala po schodech k obrovským dveřím a vešla dovnitř.

Vstupní hala byla rozlehlá, strohá a velká přesně tak, aby v člověku budila pocit nicotnosti. Na obě strany z ní vybíhaly dlouhé chodby. Míhali se tu muži v uniformách a ženy, některé v uniformách a jiné v civilních šatech, s hnědými obálkami, naditými složkami a stohy papírů. Millie se dala chodbou vpravo. I kdyby se snad chtěla ptát na cestu, pochybovala, že by se kvůli ní někdo zastavil. Prošla několikero dveřmi, podle jejich očíslování si uvědomila, že jde špatným směrem, vrátila se, znovu přešla vstupní halou a vyrazila chodbou vlevo. Číslo 113 bylo černou barvou napsáno na leptaném prosklení čtvrtých dveří. Otevřela je.

Místnost po celé délce dělila nízká dřevěná laťovaná přepážka. Na jedné straně stěnu lemovaly lavice, na kterých se tísnili muži a taky hrstka žen. Ostatní stáli. Jeden muž dřepěl na bobku. Byl to nesourodý dav. Někteří měli na sobě hezky střižené, ale obnošené, zalátané a příliš velké šaty, někteří působili ještě otrhaněji. U vzdálenějšího konce bariéry seděla za jedním stolem štíhlá, nezdravě pobledlá mladá žena s vpadlými tvářemi a za druhým stolem vnadná dívka s blonďatými copy opletenými kolem hlavy. Jmenovka na stole té zasmušilé hlásala Fräulein Weberová. Copatá Mädchen byla Fräulein Schmidtová.

Když Millie vstoupila, několik čekajících vzhlédlo. Utáhla si opasek na svém armádním kabátu, jako by se obrňovala před bitvou, a vyrazila směrem k sekretářce ověnčené copy. Ne že by ta vypadala nějak přátelsky, jen působila méně nepřátelsky než její hladově vyhlížející kolegyně.

Sekretářka se na ni podívala svýma tyrkysově modrýma očima. Všimla si americké uniformy. Koutky jejích malých úst škubl lehký úšklebek. Millie by se v tu chvíli vsadila, že dívčina reakce by bývala byla vřelejší, kdyby k ní v americké uniformě kráčel muž. Úšklebek nicméně dívce nijak neubral na kráse. Millie se v duchu ptala, jestli tuhle sekretářku vybíral major Sutton nebo jí podlehl nějaký úředník z personálního. Doufala v to druhé. Nechtěla si o šéfovi denacifikačního úřadu myslet, že má slabost pro kouzlo Fräuleins, ale vzhledem i k tomu málu, co tu zatím viděla, nebyl důvod čekat od něj něco jiného.

Nahlásila sekretářce jméno a ta úsměvem ještě zkrásněla, přestože nebyl upřímný. Řekla Millie, že major Sutton ji očekává, vstala a odvedla ji k dalším dveřím s leptaným sklem. Tentokrát na nich bylo černým písmem napsáno MAJOR HARRY SUTTON.

Dívka jí dveře otevřela, Millie vešla dál a major Sutton vzhlédl od dokumentů, které právě pročítal. Pod vysokým čelem a ustupující linií světle hnědých vlasů měl dlouhou úzkou tvář. Předěl v ní tvořil římský nos, který jakoby neseděl přímo na středu, ale lehce uhýbal na jednu stranu. Jako by si ho kdysi zlomil a už mu pak správně nepřirostl. Sundal boty z velkého zdobně vyřezávaného stolu, odtáhl se od něj a vstal. Vysoké šlachovité tělo se k protáhlé tváři hodilo, ale když major obcházel stůl, aby ji přivítal, našlapoval na špičky jako tenista a najednou působil mladší. Říkala si, kolik mu asi je. Ve válce bojovali především mladí muži. Překvapilo ji, když se ukázalo, že velícímu důstojníkovi, kterého David označuje slovem „stařík“, je dvacet šest let, tedy jen o dva roky víc než jí. Sutton jí podal ruku a s druhou stále v kapse se na ni usmál. Byl to přátelský úsměv, vlastně až podezřele, ale z očí, přes jeho vojenské brýle téměř zelených, mu koukala obezřetnost a – byla si jistá, že se jí to nezdá – pochybnosti, nebo možná přímo podezíravost. Možná věděl o vší té chvále, co na ni Russ Bennett pěl, aby jí tohle místo získal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Živí a ztracení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.